Справа № 580/6555/22
Суддя: Валентина ТИМОШЕНКО
Дата ухвалення: 2023-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про повернення позовної заяви

10 січня 2023 року справа № 580/6555/22

м. Черкаси

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Тимошенко В.П., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

28.12.2022 до Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі відповідач) в якій просить:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористанні календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2015 та 2016 роки;

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки з 2015 та 2016 роки.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 02.01.2023 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 122 та частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України та роз`яснено позивачеві спосіб усунення недоліку шляхом надання до Черкаського окружного адміністративного суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.

Від представника позивача до суду надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із цим позовом.

Надаючи оцінку заяві про поновлення строку звернення до суду з позовом, суд виходить з такого.

Предметом спору у цій справі є ненарахування та невиплата грошової компенсації за невикористанні календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2015 та 2016 роки.

Як визначено частинами першою та третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

В постанові від 07 лютого 2022 року у справі №420/7697/21 Верховний Суд зазначив, що з аналізу частини другої статті 233 КЗпП слідує, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, не обмежується будь-яким строком.

Поряд з цим, як визначено у частині третій статті 3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (в т.ч. вирішення судом питання щодо дотримання строків звернення до суду та відкриття провадження у справі).

Так, з 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яким викладено в новій редакції норму статті 233 КЗпП України.

Чинна станом на дату звернення до суду редакція статті 233 КЗпП передбачає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Тож з 19 липня 2022 року законодавцем передбачено тримісячний строк для звернення працівника до суду з позовом про виплату заробітної плати.

Зважаючи на принцип правової визначеності, позивач повинен був звернутись до суду з позовними вимогами щодо ненарахування та невиплати при звільненні зі служби грошової компенсації за невикористанні календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2015 та 2016 роки упродовж трьох місяців з дати набрання чинності Законом №2352-ІХ, тобто до 19 жовтня 2022 року.

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами стосовно ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористанні календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2015 та 2016 роки лише 28 грудня 2022 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду.

В обґрунтування клопотання позивачем зазначено, що йому під час звільнення зі служби в поліції не було відомо про наявність залишків невикористаних календарних днів додаткової відпустки.

Вирішуючи питання про наявність поважних причин пропуску звернення до суду із цим позовом, суд виходить з такого.

Питання застосування строку звернення до суду було неодноразово предметом розгляду Верховним Судом, зокрема у справах № 240/12017/19, № 360/3999/20 (постанова від 06 грудня 2021 року), № 320/1855/21 (постанова від 16 грудня 2021 року) та № 420/2764/21 (постанова від 11 листопада 2021 року), де Верховний Суд зазначив, що "для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом встановленого чинним законодавством строку. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року №340/1019/19). Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Верховний Суд наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. До того ж, Верховний Суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом".

Тож, беручи до уваги вищевикладені висновки Верховного Суду, які є обов`язковими для суду першої інстанції в силу частини п`ятої статті 242 КАС України, поновленню підлягають строки, які порушені з поважних причин, а поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Зі змісту позовної заяви слідує, що позивачем оскаржується ненарахування та невиплата при звільненні зі служби грошова компенсація за невикористанні календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2015 та 2016 роки.

Отже, позивачем оскаржується бездіяльність Головного управління Національної поліції в Черкаській області, яка була ним допущена під час прийняття наказу від 29.12.2017 № 776 о/с та у момент звільнення позивача зі служби в поліції згідно цього наказу.

Так, відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Черкаській області "По особовому складу" від 29.12.2017 № 776о/с згідно із Законом України "Про Національну поліцію" звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 (через хворобу). В даному наказі вказано, що кількість невикористаних днів щорічної відпустки у році звільнення - 51.

Оскільки із наказом про звільнення від 29.12.2017 № 776 о/с, а відтак і про наявність у нього права на отримання грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, позивач повинен був бути ознайомлений в день звільнення зі служби, то саме в день звільнення зі служби позивач повинен був дізнатися про порушення свого права щодо на отримання при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2015 та 2016 роки.

У зв`язку з цим суд вважає, що лист Головного управління Національної поліції в Черкаській області №1909/109/29/1-2022 від 28.11.2022, на який посилається позивач в обґрунтування дати початку перебігу строку звернення до суду, лише свідчить про виникнення у позивача зацікавленості до своїх прав щодо кількості календарних днів щорічної основної та додаткової відпустки за 2015 та 2016 роки та про вчинення активних дій по зверненню до відповідача за отриманням відповідної інформації - в 2022 році (через 2 роки після звільнення).

Беручи до уваги викладене, довід позивача про те, що саме з листа відповідача №1909/109/29/1-2022 від 28.11.2022 він дізнався про порушення свого права, суд відхиляє, адже вважає, що реальна, об`єктивна можливість виявити належну зацікавленість до видів та сум грошового забезпечення, які підлягали виплаті при звільненні, виникла у позивача ще в 2017 році при звільненні зі служби та, починаючи з 2017 року позивач, у разі необхідності, вправі був вчинити активні дії щодо отримання від відповідача інформації стосовно розрахунку кількості врахованих календарних днів невикористаної додаткової відпустки та підстав неврахування інших календарних днів додаткової відпустки.

Отже, байдужість позивача до своїх прав, яка мала місце під час його звільнення в 2017 році, та триваюча пасивна поведінка (зайві зволікання позивача із направленням до ГУ НП в Полтавській області запиту про отримання відповідної інформації) вказує на те, що недотримання строку звернення до суду з позовом мало суб`єктивну причину ( недисциплінованість позивача як учасника суспільних відносин) та не вказує на існування об`єктивної неможливості вчинення позивачем активних дій щодо звернення до суду з цим позовом.

В постановах від 11 листопада 2021 року у справі № 420/2764/21 та від 13 грудня 2021 року 473/3711/16-а Верховним Судом була висловлена позиція, згідно з якою пропуск відповідного строку на звернення до суду через необізнаність щодо прийнятих актів законодавства або байдужість до своїх прав чи небажання скористатися цим правом не є поважними причинами пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Враховуючи викладене, суд доходить висновків, що позивачем не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення до суду протягом встановленого законом строку, а наведені позивачем обставини носять суб`єктивний характер та не є достатніми для висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду.

Таким чином, суд не знаходить підстав для визнання вказаних причин пропуску строку звернення до суду поважними, а тому у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду слід відмовити.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другої статті 123 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 123 згаданого Кодексу якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи викладене, позовна заява підлягає поверненню.

Керуючись статтями 169, 241-243, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії повернути позивачеві разом із усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, однак може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статями 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням особливостей п. 15.5 Розділу VII Перехідні положення п. 3 розділу VI Прикінцеві положення цього Кодексу.

Суддя Валентина ТИМОШЕНКО