Справа № 469/456/22
Суддя: Фасій В. В.
Дата ухвалення: 2022-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №469/456/22
Провадження №2а/474/5/22
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.12.22 р. смт.Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Фасій В.В., при секретарі с/з Багрін Н. А., без участі позивача ОСОБА_1 , його представника Добрянського В. Л., представника відповідача відділення поліції №8 Миколаївського районного управління ГУНП в Миколаївській області, представника співвідповідача ГУНП в Миколаївській області, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Врадіївка адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділення поліції №8 Миколаївського районного управління ГУНП в Миколаївській області, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,- В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до суду в якому просить скасувати постанову серії БАВ №437895 від 07.08.2022 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП (керування транспортним засобом без поліса обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн.

За позицією позивача, останній вважає постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, з тих підстав, що законом наведений чіткий перелік підстав для пред`явлення працівнику поліції документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення. Інспектором не було вказано причину зупинки транспортного засобу, відносно нього не виносилася постанова про притягнення до відповідальності за невиконання водієм вимог ПДР України.

Також послався на те, на вимогу поліцейського Ворони А. А. про надання страхового полісу, він попросив останнього перевірити наявність полісу на автомобіль по базі даних, оскільки поліс був чинний до 19.08.2022 року, але він його не мав при собі у паперовому вигляді, та не мав змоги пред`явити в електронному вигляді, оскільки в нього телефон на кнопках, та не підтримує формату електронних документів. Однак поліцейський відмовився від перевірки наявності полісу по базі та виніс постанову щодо нього.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, звернувшись з заявою (вх.№3230 від 09.12.2022 року) про розгляд справи у його відсутність, в якій наполягає на задоволенні позову.

В судове засідання представник відповідача відділення поліції №8 Миколаївського районного управління ГУНП в Миколаївській області не з`явився, будучи належним чином, в порядку визначеному ст.268 КАС України, повідомленим про час та місце судового розгляду шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви з додатками до неї на офіційну електронну адресу відповідача 12.12.2022 року, та оприлюднення ухвали про відкриття провадження судом на веб-порталі судової влади України), про причини неявки суд не повідомив. Він же відзив на позовну заяву не надав, вимогу ухвали про відкриття провадження у частині надання до суду матеріалів справи по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП (постанова серії БАВ №437895 від 07.08.2022р.) не виконав.

В судове засідання представник відповідача Головного управління Національної поліції в Миколаївській області не з`явився, будучи належним чином, в порядку визначеному ст.268 КАС України, повідомленим про час та місце судового розгляду шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви з додатками до неї на офіційну електронну адресу відповідача 12.12.2022 року, та оприлюднення ухвали про відкриття провадження судом на веб-порталі судової влади України), про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позовну заяву не надав, вимогу ухвали про відкриття провадження у частині надання до суду матеріалів справи по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП (постанова серії БАВ №437895 від 07.08.2022р.) не виконав.

З огляду на ст. 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасників справи, повідомлених відповідно до положень цієї статті про час та місце розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи, суд прийняв рішення про закінчення слухання справи у відсутність не з`явившихся осіб.

Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив.

Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАВ №437895 від 07.08.2022р. (далі по тексту - постанова серії БАВ №437895), винесеної поліцейським відділення поліції №8 Миколаївського районного управління ГУНП в Миколаївській області Ворона А.А. - 07.08.2022 року о 10.33 год. ОСОБА_1 в с. Коблево Миколаївського району керував автомобілем DAEWOO LANOS д.н.з. НОМЕР_1 без чинного страхового поліса про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників т/з або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, чим порушив п. 2.1 ґ та п. 2.4 ПДР України, ч.1 ст. 126 КУпАП, за що до нього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. (копія постанови серії БАВ №437895, яка була вручена поліцейським, на місці її складання, ОСОБА_1 );

Графа 7 цієї постанови «до постанови додаються» не заповнена, посилання на докази в ній відсутні (копія постанови серії БАВ №437895);

Згідно полісу №ЕР - 205433981 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів укладеного між страховиком ПрАТ «СК «Альфа страхування» та страхувальником ОСОБА_2 щодо забезпеченого транспортного засобу DAEWOO LANOS д.н.з. НОМЕР_1 строк його дії з 00.00 20.08.2021 року по 19.08.2022 року (поліс №ЕР 205433981);

При прийнятті рішення суд керується:

Пунктом 11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» безпосередньо встановлюють Правила дорожнього руху, затвердженіПостановою КМУ від 10.10.2001р. №1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з п.1.1. ПДР, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до п.1.9. ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до положень 2.1 ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення);

Статтею 126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.

За змістом ч. 5 ст. 14 ЗУ «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону,Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Статтею 16 ЗУ «Про дорожній рух» визначено, що водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія, реєстраційному документі на транспортний засіб, або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії, або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), а також інші документи, передбачені законодавством.

Вимогами ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція може застосовувати такі превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи, опитування особи, зупинення транспортного засобу, застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

У відповідності до ст. 32 ЗУ «Про національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що посвідчують відповідне право особи.

Як вбачається із спірної постанови 07.08.2022 року о 10.33 год. в с. Коблево Миколаївського району керував автомобілем DAEWOO LANOS д.н.з. НОМЕР_1 без чинного страхового поліса про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників т/з або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса.

При цьому, причину зупинки транспортного засобу позивача суд розцінює як таку, що здійснена уповноваженою особою поліції, в порядку визначеному законом, з огляду на наступне.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року за № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діяв станом на день винесення оскаржуваної постанови та триває і на даний час.

Відповідно до Указу Президента України №64, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Так, в період воєнного стану в Україні тимчасово обмежено гарантоване статтею 33 Конституції України право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування.

Згідно п.7 ч.8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» дозволено перевіряти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, документи у осіб, а в разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією України.

Відтак, зупинки позивача була вчинена на підставі і в порядку ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

До того ж позивач, сам не заперечував відсутність у нього, при собі, на момент зупинки т/з страхового полісу в паперовому (електронному) виді.

Отже, суд вважає, що оскаржувана позивачем постанова винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені КУпАП, тобто з врахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, тому підстав для її скасування не має.

За змістом статті 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Так, у 2004 році Конституційний Суд України (далі КСУ) розглядав ситуацію, коли частина 1 статті 69 КК України містила положення, згідно з яким за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин. Однак ця норма не дозволяла призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості.

У рішенні від № 15-рп/2004 від 2 листопада 2004 року у справі про призначення судом більш м`якого покарання КСУ було визнано неконституційним положення частини 1 статті 69 КК України в частині, яка унеможливлює призначення особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості, більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Своє рішення КСУ мотивував наступним:

«Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина перша статті 50 Кодексу). Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами (частина друга статті 50 Кодексу).

Загальні засади призначення покарання не містять винятків щодо неврахування ступеня тяжкості стосовно класифікації злочинів до злочинів невеликої тяжкості і поширюються на всі злочини незалежно від ступеня їх тяжкості.

Можливість застосування до осіб, які вчинили злочин невеликої тяжкості, інших норм, що передбачають правові підстави і порядок звільнення від кримінальної відповідальності та від покарання (статті 44, 45, 46, 47, 48, 74 Кодексу), не може бути перепоною для індивідуалізації покарання, зокрема, шляхом призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Проте цього способу індивідуалізації покарання для осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, статтею 69 Кодексу не передбачено, хоча в ній ідеться про особливі підстави, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину для осіб, які вчинили особливо тяжкі, тяжкі і середньої тяжкості злочини. Тим самим норми зазначеної статті суперечать основоположному принципу правової держави справедливості, оскільки особи, які вчинили злочини невеликої тяжкості, поставлені в гірші умови, ніж ті, які вчинили більш тяжкі злочини.

Закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, порівняно з винними особами, які вчинили більш тяжкі злочини. Не маючи можливості призначити більш м`яке покарання, суд не зможе належно індивідуалізувати покарання і забезпечити його справедливість.

Відсутність цього способу індивідуалізації покарання особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості, є порушенням конституційних положень щодо рівності громадян перед законом.

Конституційний Суд України вважає, що встановлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків, форми вини і мотивів злочину, майнового стану підсудного та інших істотних обставин, що є порушенням принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності».

За змістом Європейської конвенції з прав людини поняття "кримінальне правопорушення" є значно ширшим за поняття "злочин". Воно охоплює і злочини, як найбільш серйозні правопорушення, і менш небезпечні правопорушення, і дрібні правопорушення (див. п. 53 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ozturk v. Germany 21 February 1984 , App. no. 8544/79).

При цьому Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист. формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя. (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).

Саме у такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Відповідно до статті 1 КУпАП завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Стаття 13 Європейської конвенції з прав людини визначає право на ефективний засіб юридичного захисту.

Так, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно статті 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Процедура оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, виходячи з положень пункту 3 частини першої статті 288 КУпАП, здійснюється у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим Кодексом. Тобто, у даному випадку, норми КУпАП і КАС України застосовуються субсидіарно. Зокрема, частиною другою статті 162 КАС України передбачено можливість прийняття судом іншої, ніж визначено у пунктах 1-8 цієї ж частини статті, постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Натомість, статтею 293 КУпАП закріплено повноваження орану за наслідками розгляду скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення, окрім іншого, змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Із вищезазначеного вбачається, що суд, розглядаючи скаргу на постанову про адміністративне правопорушення наділений повноваженнями змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 660/575/16-а та від 12.05.2020 у справі №490/236/16-а.

Водночас, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (стаття 9 КУпАП).

Отже, за вказаних обставин справи доцільним є поширення сфери застосування статті 22 КУпАП (звільнення особи від адміністративної відповідальності за малозначності вчиненого правопорушення) не тільки на орган, уповноважений вирішувати справу, але і на суд.

Наведений висновок також узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини з у справі Lutz v. Germany, 25 August 1987, App. 9912/82 , суд зазначив, що притягнення до відповідальності порушників правил дорожнього руху в адміністративному порядку, тобто визнання таких порушень адміністративними не суперечитиме вимогам Конвенції. Враховуючи велику кількість незначних правопорушень особливо правил дорожнього руху, характер яких не настільки небезпечний, щоб накладати на порушників кримінальне покарання, Держави учасниці мають вагомі підстави для введення такої системи, яка розвантажує їх суди від більшості подібних справ. Переслідування і покарання за незначні правопорушення в адміністративному порядку не суперечить Конвенції при умові, що зацікавлені особи можуть оскаржити ухвалене проти них рішення в суд, де діють гарантії статті 6 Конвенції (див, зокрема, п. 57 Рішення).

Отже, враховуючи викладене, суд вважає, що для досягнення визначеної в статті 23 КУпАП мети адміністративного стягнення (виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами) з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, з метою належного забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно і достатньо звільнити позивача від адміністративної відповідальності.

Підсумувавши наведене, ураховуючи тяжкість скоєного правопорушення, особливість періоду (див. Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022), наявність на момент винесення оскаржуваної постанови діючого полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів укладеного між страховиком ПрАТ «СК «Альфа страхування» та страхувальником ОСОБА_2 щодо забезпеченого транспортного засобу DAEWOO LANOS д.н.з. НОМЕР_1 з строком його дії до 19.08.2022 року, суд вважає за можливе застосувати положення статі 22 КУпАП, звільнивши останнього від адміністративної відповідальності та обмежитись усним зауваженням.

А відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

З огляду на приписи ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 72-79, 90, 194, 205, 229, 241-246, 250-251, 286 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відділення поліції №8 Миколаївського районного управління ГУНП в Миколаївській області, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАВ №437895 від 07.08.2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.

Звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП на підставі ст. 22 КУпАП, обмежившись усним зауваженням.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 03.01.2023 року.

Суддя В.В.Фасій