Справа № 440/2692/20
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2023-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2023 року

м. Київ

справа № 440/2692/20

адміністративне провадження № К/990/6851/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Калашнікової О.В., Єресько Л.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у суді касаційної інстанції адміністративну справу №440/2692/20

за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Харківського національного університету внутрішніх справ про встановлення відсутності компетенції, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року (суддя Кукоба О.О.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2021 року (головуючий суддя - Чалий І.С., судді: Бершов Г.Є., Катунов В.В.),

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

1. Харківський національний університет внутрішніх справ (далі - Університет, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач) про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час проходження навчання у вищому навчальному закладі у розмірі 127 223,75 грн.

2. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідач не виконав умови закону та контракту щодо обов`язкового проходження служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу, наслідком чого, на переконання позивача, є відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням ОСОБА_1 у навчальному закладі.

3. Відповідач, у свою чергу, подав до Полтавського окружного адміністративного суду зустрічний позов, у якому просив встановити відсутність компетенції Університету звертатися до адміністративного суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

4. На переконання відповідача, в Університету відсутня компетенція на звернення до суду з цим позовом, оскільки за змістом контрактів від 24 квітня та 06 листопада 2017 витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі, відшкодовуються Міністерству внутрішніх справ України, а позивач є лише виконавцем при наданні освітніх послуг.

ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

5. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року позовні вимоги Університету задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчального закладі, у розмірі 127223,75 грн. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Університету про встановлення відсутності компетенції відмовлено.

6. Задовольняючи позовні вимоги Університету, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач до закінчення трирічного строку після завершення навчання звільнився зі служби в органах поліції за власним бажанням, він зобов`язаний відшкодувати Університету витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі, у тому числі й витрати на виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення.

7. Суд критично оцінив посилання ОСОБА_1 на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 березня 2018року у справі № 826/18956/16, позаяк згадана постанова не містить висновків щодо застосування до спірних відносин положень Порядку № 261 у їх взаємозв`язку з приписами частини четвертої статті 74 Закону України «Про Національну поліцію».

8. Також безпідставними суд визнав посилання відповідача на положення статті 1215 Цивільного кодексу України та постанову Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №501/2500/15-ц, зазначивши, що спір у цій справі стосується відшкодування ОСОБА_1 витрат за навчання, до яких, у тому числі відноситься грошове забезпечення, а передумовою його виникнення є недобросовісна поведінка відповідача, а саме, невиконання ним вимог договору та контрактів про здобуття вищої освіти щодо необхідності відпрацювати три роки після закінчення навчання в органах поліції.

9. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався положеннями абзацу другого пункту 8 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року № 261 (далі - Порядок № 261), згідно з якими претензійно-позовну діяльність провадить вищий навчальний заклад, у якому навчалася особа.

10. Другий апеляційний адміністративний суд у повній мірі погодився з позицією суду першої інстанції та мотивами ухваленого рішення, з огляду на що постановою від 25 березня 2021 року залишив без змін рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року.

ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи

11. 21 лютого 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2021 року, відмовити в задоволенні позову Університету та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 .

12. На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник покликається на те, що виконання рішення у даній справі зачіпає і стосується безпосередньо прав та інтересів його дружини, оскільки відповідно до статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Однак, суд першої інстанції усупереч приписам частини другої статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не залучив дружину відповідача до участі у справі в якості третьої особи. Також суди проігнорували доводи відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень Додаткової конвенції про скасування рабства, работоргівлі та інститутів і звичаїв, подібних до рабства від 07 вересня 1956 року, позаяк останній уважає, що змушення його відпрацювати три роки в поліції після закінчення навчання є ніщо інше, як «рабство». Окрім того, ОСОБА_1 зауважує, що виплачене йому грошове забезпечення не підлягає поверненню у силу приписів статті 1215 Цивільного кодексу України, оскільки отримане за відсутності недобросовісності відповідача або рахункової помилки з боку позивача. До того ж, скаржник стверджує, що позивач не довів належними та допустимими доказами розмір фактичних витрат, пов`язаних з утриманням ОСОБА_1 у вищому навчальному закладі.

13. Окремо касатор наголошує на відсутності компетенції в Університету на пред`явлення указаного позову, мотивуючи це тим, що останній не є суб`єктом владних повноважень та, більше того, Порядком № 261 передбачено відшкодування витрат саме Міністерству внутрішніх справ України.

14. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються відповідачем з підстав, визначених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

15. Вказуючи на наявність підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України ОСОБА_1 покликається на неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 826/18956/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 617/640/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 501/2500/15-ц.

16. Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження за пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, оскільки, на його думку, застосування такої правової позиції протирічить приписам Додаткової конвенції про скасування рабства, работоргівлі та інститутів і звичаїв, подібних до рабства від 07 вересня 1956 року.

17. У свою чергу, наявність підстав касаційного оскарження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України ОСОБА_1 обґрунтовує необхідністю формування Верховним Судом нової правової позиції щодо питання застосування норм Додаткової конвенції про скасування рабства, работоргівлі та інститутів і звичаїв, подібних до рабства від 07 вересня 1956 року та статті 61 Сімейного кодексу України у подібних правовідносинах.

18. Ухвалою від 26 травня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

19. Позивач відзив на касаційну скаргу відповідача не надіслав.

20. Слід зауважити, що на адресу Університету двічі направлялася копія ухвали Верховного Суду від 26 травня 2022 року разом із копією касаційної скарги ОСОБА_1 , однак поверталися до Суду з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». При цьому, згідно з довідкою про доставку документа в кабінет електронного суду, ухвала Верховного Суду від 26 травня 2022 року про відкриття касаційного провадження у справі № 440/2692/20 доставлена до електронного кабінету Університету 26 травня 2022 року.

21. Ураховуючи наведене та враховуючи положення частини четвертої статті 338 КАС України, відсутність відзиву позивача не перешкоджає касаційному перегляду оскаржуваних судових рішень.

22. Ухвалою від 12 січня 2023 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до попереднього розгляду.

ІV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

23. 01 вересня 2014 року між Університетом (Виконавець) в особі ректора Гусарова С.М., з одного боку, УМВС у Полтавській області (Замовник) в особі начальника УКЗ полковника міліції Гаврика С.Ю., з другого боку та рядовим міліції ОСОБА_1 (Особа), з третього боку, укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України (в подальшому Договір), предметом якого є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня - бакалавр за напрямком (спеціальністю) - правознавство.

24. За умовами пунктів 2.3.5, 2.3.6 цього договору, Особа зобов`язується: після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов`язків за посадою, на яку призначена замовником, і відпрацювати не менше трьох років; у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

25. Пунктом 3.3 договору визначено підстави відшкодування фактичних витрат на підготовку, зокрема, звільнення особи начальницького складу органів внутрішніх справ зі служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни.

26. Наказом Університету від 11 серпня 2014 року № 174о/с відповідача прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом 1-го курсу до факультету з підготовки фахівців для підрозділів міліції громадської безпеки та кримінальної міліції за напрямком підготовки 6.030402 «Правоохоронна діяльність», термін навчання 3 роки, з 18 серпня 2014 року, присвоївши спеціальне звання «рядовий міліції».

27. 24 квітня 2017 року між Університетом (Виконавець) в особі ректора Сокуренка В.В. , з одного боку, ГУНП в Полтавській області (Замовник) в особі заступника начальника підполковника поліції Захарченка Д.А. з другого боку, рядовим поліції ОСОБА_1 (Особа), з третього боку, укладено контракт №127 про здобуття освіти у вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, предметом якого є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання здобувача ступеня вищої освіти - бакалавр за спеціальністю - правоохоронна діяльність.

28. Згідно з пунктом 3 цього ж контракту, Особа зобов`язується, зокрема, після закінчення навчання прибути до місця призначення в строк, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов`язків за відповідною посадою; у разі дострокового розірвання Контракту, а також звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання відшкодувати МВС України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до пункту 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію».

29. Наказом Університету від 05 травня 2017 року №138о/с ОСОБА_1 відраховано зі складу курсантів факультету №3 з 05 травня 2017 року та направлено до ГУНП в Полтавській області для подальшого проходження служби в поліції.

30. 06 листопада 2017 року між Університетом (Виконавець) в особі ректора Сокуренка В.В. , з одного боку, ГУНП в Полтавській області (Замовник) в особі заступника начальника майора поліції Абрамова В.В. з другого боку, лейтенантом поліції ОСОБА_1 (Особа), з третього боку, укладено контракт про здобуття освіти у вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, предметом якого є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання здобувача ступеня вищої освіти - магістр за спеціальністю - правознавство.

31. Згідно з пунктом 3 цього ж контракту, Особа зобов`язується, зокрема, після закінчення навчання прибути до місця призначення в строк, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов`язків за відповідною посадою; у разі дострокового розірвання Контракту, а також звільнення зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення навчання відшкодувати МВС України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до пункту 4 статті 74 Закону України «Про Національну поліцію».

32. Наказом Університету від 18 вересня 2017 року №295о/с лейтенанта поліції ОСОБА_1 зараховано до складу слухачів 1-го курсу денної форми навчання за державним замовленням для здобуття освітнього ступеня «магістр» з 01 вересня 2017 року.

33. Наказом Університету від 21 лютого 2019 року №59о/с лейтенанта поліції ОСОБА_1 відраховано зі складу факультету №1 за спеціальністю «Правознавство», у зв`язку із закінченням навчання та направлено до ГУНП в Полтавській області для проходження служби в поліції.

34. Наказом ГУНП в Полтавській області від 07 квітня 2020 року №149о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції, з 07 квітня 2020 року звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

35. Того ж дня відповідача ознайомлено з повідомленням про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі в розмірі 127 223,75 грн.

36. Довідкою Університету від 25 квітня 2017 року №4/564д підтверджено, що фактичні витрати, пов`язані з утриманням курсанта ОСОБА_1 в Університеті за період з 18 серпня 2014 року по 05 травня 2017 року складають разом 40 879,41 грн, до складу яких входить: грошове забезпечення у розмірі 8 040,97 грн; продовольче забезпечення на суму 12 395,50 грн; речове забезпечення вартістю 5 218,28 грн; медичне забезпечення у розмірі 443,41 грн; вартість комунальних послуг і спожитих енергоносіїв в сумі 14 781,25 грн.

37. Довідкою Університету від 18 лютого 2019 року №4/4д підтверджено, що фактичні витрати, пов`язані з утриманням магістра ОСОБА_1 в Університеті за період з 01 вересня 2017 року по 23 лютого 2019 року складають разом 86 344,34 грн, до складу яких входить: грошове забезпечення у розмірі 77 196,29 грн; речове забезпечення вартістю 526,40 грн; вартість комунальних послуг і спожитих енергоносіїв в сумі 8 621,65 грн.

38. З огляду на невиконання відповідачем обов`язку з відшкодування витрат у вищезазначеному розмірі, позивач звернувся до суду з цим позовом.

V. Нормативне регулювання

39. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

40. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про міліцію» (у редакції на момент укладення договору між учасниками справи) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

41. Підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

42. Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

43. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року № 313 затверджено Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ (далі - Порядок № 313), який визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС (далі - особи), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах (далі -- витрати), у разі:

1) дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС (далі - навчальний заклад) через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість;

2) відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення навчального закладу;

3) звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни.

44. За змістом пунктів 2-6 Порядку № 313, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з:

грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням;

перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу;

оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

45. Порядок розрахунку витрат установлює МВС разом з Мінфіном.

46. Витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою. У разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України. Типову форму договору затверджує МВС за погодженням з МОН.

47. Розрахунок фактичних витрат здійснюється відповідно до норм утримання у вищому навчальному закладі.

48. Витрати відшкодовуються:

1) у повному розмірі: особами чоловічої статі, що вислужили встановлений законодавством строк строкової військової служби до вступу у навчальний заклад, та жіночої статі - за весь період навчання; особами, що навчалися понад встановлений законодавством строк строкової військової служби, - за період навчання, що перевищує такий строк;

2) з урахуванням різниці суми витрат з утримання осіб у навчальному закладі та утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю.

49. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

50. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 14 травня 2007 року №150 на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року № 313 та відповідно до вимог Законів України «Про вищу освіту», «Про міліцію», з метою вдосконалення порядку підготовки фахівців у вищих навчальних закладах МВС України за державним замовленням, затверджено Типовий договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, яким передбачено відшкодування вказаних витрат.

51. Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію».

52. Відповідно до положень статті 72 Закону України «Про Національну поліцію» професійне навчання поліцейських складається з: 1) первинної професійної підготовки; 2) підготовки у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання; 3) післядипломної освіти; 4) службової підготовки - системи заходів, спрямованих на закріплення та оновлення необхідних знань, умінь та навичок працівника поліції з урахуванням оперативної обстановки, специфіки та профілю його оперативно-службової діяльності.

53. Відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 23 грудня 2015 року № 901-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» вищі навчальні заклади із специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України і здійснювали навчання курсантів, слухачів, ад`юнктів та докторантів за державним замовленням з підготовки фахівців для потреб міліції, продовжують їх навчання та підготовку як фахівців для Національної поліції в межах раніше доведеного державного замовлення для потреб міліції.

54. За змістом частини другої статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.

55. Відповідно до частини четвертої статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

56. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку (частина п`ята статті 74 Закону України «Про Національну поліцію»).

57. Відповідно до частини четвертої статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок № 261, який визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі - особи) у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - вищі навчальні заклади), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах (далі - витрати), у разі:

дострокового розірвання контракту про здобуття освіти (далі - контракт) з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в Національній поліції (далі - поліція) через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;

звільнення із служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в поліції через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

58. Відповідно до пункту 2 Порядку № 261 витрати відшкодовуються згідно з контрактом, укладеним між вищим навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчалася. У разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України.

59. Типову форму контракту затверджує МВС.

60. Пунктом 3 Порядку № 261 передбачено, що відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з:

грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням;

оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв (тепло-, водопостачання, водовідведення, електроенергія).

61. Розрахунок витрат на утримання осіб (грошове, продовольче, речове та медичне забезпечення) у вищих навчальних закладах здійснюється відповідно до встановлених норм за їх фактичною вартістю.

62. Розрахунок комунальних послуг та спожитих енергоносіїв здійснюється виходячи із середнього обсягу споживання у відповідному вищому навчальному закладі на одну особу за добу за період її фактичного перебування в такому закладі.

63. Під час проведення розрахунків застосовуються тарифи, що встановлені для населення і діють у місцевості, в якій розташований вищий навчальний заклад, у відповідному навчальному році.

64. На підставі розрахунків вищого навчального закладу складається довідка про фактичні витрати на кожну особу за весь строк навчання, яка долучається до її особової справи.

65. Витрати відшкодовуються особою в повному розмірі за весь період її фактичного навчання (пункт 4 Порядку № 261).

66. Як обумовлено пунктом 5 Порядку № 261, після видання наказу про звільнення (відрахування з вищого навчального закладу) особи керівник органу поліції (вищого навчального закладу) або за його дорученням інша посадова особа видає зазначеній особі під підпис повідомлення із зобов`язанням протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати МВС витрати із зазначенням їх розміру та реквізитів розрахункового рахунка для перерахування коштів.

67. Таке повідомлення може бути надіслано особі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за останнім місцем реєстрації, зазначеним у матеріалах її особової справи.

68. У разі звільнення особи до відпрацювання нею трьох років після закінчення вищого навчального закладу орган поліції, в якому особа проходила службу, невідкладно повідомляє про це вищому навчальному закладу, в якому особа навчалася.

69. При цьому, за пунктом 8 указаного Порядку, в разі відмови від добровільного відшкодування витрат, а також у разі порушення особою умов договору, укладеного відповідно до пункту 6 цього Порядку, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

70. Претензійно-позовну діяльність провадить вищий навчальний заклад, у якому навчалася особа.

VІ. Оцінка висновків судів та позиція Верховного Суду

71. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

72. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

73. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

74. У вимірі заявлених позовних вимог і підстав касаційного оскарження слід зауважити, що спір у цій справі виник щодо відшкодування коштів, витрачених на утримання ОСОБА_1 під час навчання в Університеті, у зв`язку із тим, що він звільнився за власним бажанням зі служби в органах Національної поліції менш, аніж через три роки після закінчення навчання (що є порушенням умов контракту).

75. Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що у разі укладення договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України між вищим навчальним закладом, територіальним органом внутрішніх справ та курсантом та проходження ним навчання на останнього покладаються відповідні обов`язки передбачені чинним законодавством України та договором.

76. Відповідні обов`язки покладаються на особу і у разі укладення контракту про здобуття освіти у вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських. Зокрема, у разі звільнення з органів внутрішніх справ (зі служби в поліції) протягом трьох років після закінчення навчання, курсант зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.

77. У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що за умовами укладених між Університетом і відповідачем договору від 01 вересня 2014 року та контрактів від 24 квітня і 06 листопада 2017 року, відповідач зобов`язався відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, у разі звільнення з органів внутрішніх справ (зі служби в поліції) протягом трьох років після закінчення навчання.

78. Тобто, з власноручно підписаних відповідачем договору від 01 вересня 2014 року та контрактів від 24 квітня і 06 листопада 2017 року він був обізнаний щодо наявності у нього обов`язку із відшкодування витрат за навчання у навчальному закладі у разі звільнення протягом трьох років після закінчення навчання.

79. Між тим, наказом ГУ НП у Полтавській області від 07 квітня 2020 року №149 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за власним бажанням на підставі рапорту від 10 березня 2020 року.

80. Тож Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати витрати пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.

81. Поруч з цим колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами положень статті 74 Закону України «Про Національну поліцію» та пункту 8 Порядку № 261 право вищого навчального закладу на звернення до суду в цій категорії спорів виникає у випадку відмови відповідача добровільно відшкодувати витрати.

82. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 23 вересня 2021 року у справі № 520/11540/19 та від 14 грудня 2022 року у справі № 520/5837/2020.

83. В цьому аспекті судами попередніх інстанцій установлено та не є спірним те, що 07 квітня 2020 року ОСОБА_1 було під підпис вручене повідомлення про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у навчальному закладі в розмірі 127 223,75 грн.

84. У свою чергу, з даним позовом Університет звернувся до адміністративного суду 20 травня 2020 року, тобто після спливу 30-денного строку, встановленого Порядком № 261 для добровільного відшкодування відповідачем зазначених витрат.

85. Верховний Суд критично оцінює доводи касаційної скарги про те, що Університет не є належним позивачем за даним позовом, оскільки законодавець у пункті 8 Порядку № 261 чітко визначив, що претензійно-позовну діяльність щодо відшкодування витрат провадить вищий навчальний заклад, у якому навчалася особа.

86. Перевіряючи доводи заявника касаційної скарги щодо наявності підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

87. Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

88. У вимірі заявленої підстави ОСОБА_1 покликається на неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 березня 2018 року у справі №826/18956/16 за заявою про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 05 квітня 2017 року.

89. Колегія суддів зауважує, що правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

90. При встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

91. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

92. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

93. З аналізу справи № 826/18956/16 слідує, що в ній предметом судового оскарження були дії вищого навчального закладу щодо відрахуванню студента з другого курсу факультету заочного навчання за напрямком підготовки здоров`я людини на здобуття освітнього ступеню бакалавра та скасування наказу ректора вказаного учбового закладу.

94. Верховний Суд у постанові від 06 березня 2018 року дійшов висновку, що відповідач у справі - Національний університет фізичного виховання і спорту України не є суб`єктом владних повноважень у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, не є органом управління освітою та не здійснює функцій суб`єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, водночас, спірні відносини не пов`язані також і з прийняттям, проходженням чи звільненням з публічної служби. Натомість, позовні вимоги в означеній справі пов`язані із захистом суб`єктивного права у приватно-правових договірних відносинах між навчальним закладом і студенткою.

95. Отже, даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір між сторонами не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом, оскільки Університет у спірних правовідносинах не належить до суб`єктів владних повноважень, які виконують відповідні владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта цих відносин.

96. Між тим, у справі № 440/2692/20 позивачем є вищий навчальний заклад - Університет, а відповідачем - курсант (фізична особа) і спір пов`язаний з відшкодуванням витрат, пов`язаних з утриманням в останнього під час проходження навчання у вищому навчальному закладі.

97. Відтак, очевидним є факт неподібності правовідносин у справах № 826/18956/16 і № 440/2692/20 як за критеріями складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, так і за нормативним регулюванням.

98. З аналогічних мотивів колегія суддів відхиляє аргументи заявника касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування положень статті 1215 Цивільного кодексу України, викладених у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 501/2500/15-ц та від 11 лютого 2019 року у справі № 617/640/16-ц.

99. Зокрема, у справі № 501/2500/15-ц спір стосувався стягнення з працівника зайво нарахованої та виплаченої суми заробітної плати, що встановлено за результатами проведення ревізії фінансово-господарської діяльності державного підприємства.

100. У справі № 617/640/16-ц спір стосувався відшкодування витрат на навчання у медичному коледжі. Проте, у вказаному випадку суд апеляційної інстанції зменшив суму відшкодування, оскільки частково задовольнив зустрічний позов відповідача про визнання недійсною угоду про підготовку фахівця з вищою освітою.

101. Отже, наведені у вказаних постановах Верховного Суду висновки не можуть свідчити про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій положень процесуального закону щодо визначення юрисдикції даного спору, оскільки сформовані за відмінних фактичних обставин.

102. На додаток до вказаного колегія суддів зауважує, що питання визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень було вирішено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16.

103. Так, до моменту ухвалення згаданої постанови, спори у справах про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи під час навчання у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ, яка перебувала на публічній/державній службі, належали до юрисдикції цивільного суду, та вирішувалися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у своїх постановах, зокрема, від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15.

104. Водночас, у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15 та дійшла висновків, що спори щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.

105. В подальшому таку правову позицію було також підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.001198.

106. У зв`язку з вищенаведеним колегія суддів звертає увагу на те, що Конституцією України (статті 8, 129 та 147) гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права. 107. При цьому, загальновизнано, що його базовим елементом є принцип правової визначеності, який, крім іншого, означає стабільність та єдність судової практики, а також можливість відступу судом від своєї попередньої правової позиції лише за наявності вагомих підстав.

108. Єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики (пункт 4 частини четвертої статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

109. Слід зазначити, що єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в адміністративному судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників судового процесу.

110. За змістом частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

111. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

112. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

113. Своєю чергою касаційна скарга не містить переконливих та обґрунтованих доводів необхідності відступлення від правової позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 щодо юрисдикційності спорів цієї категорії, який у подальшому був застосований у низці постанов Верховного Суду.

114. Відтак, оскільки позиція Верховного Суду щодо юрисдикції спорів про відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень є сталою та послідовною, то колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції з підстав, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

115. Аналізуючи доводи касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин підлягають норми статті 61 Сімейного кодексу України, колегія суддів зауважує, що в розглядуваному випадку зобов`язання щодо відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання в Університеті витікає з умов тристороннього договору (контракту), укладеного між Університетом (Виконавцем), ГУНП в Полтавській області (Замовником) і відповідачем. Відповідно, саме останній несе відповідальність за невиконання умов договору (контракту) у вигляді відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі відповідно до частини четвертої статті 74 Закону України «Про Національну поліцію».

116. Більше того, на вказані правовідносини не поширюються норми Сімейного кодексу України, позаяк цей спір стосується статусу особи, що перебувала на публічній службі, і пов`язаний з питанням відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює необхідність застосування спеціального нормативного регулювання.

117. В аспекті порушеного у касаційній скарзі питання про застосування положень статті 1215 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

118. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

119. Разом з тим, у вимірі встановлених обставин у зіставленні з наведеними вище законодавчими положеннями вбачається, що під час навчання відповідача в Університеті підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням спочатку здійснювалася на підставі договору про навчання, який укладався між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається, а в подальшому - на підставі контракту про здобуття освіти, який укладався між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.

120. Тобто, незважаючи на законодавчі зміни, що були зумовлені реформою правоохоронної системи, механізм підготовки фахівців за державним замовленням Міністерства внутрішніх справ України та зміст означених тристоронніх правовідносин (ВНЗ, ОП і ОСОБА) не змінився, так само, як і залишився незмінним обов`язок особи, яка навчалася, відшкодувати витрати, пов`язані з її утриманням у вищому навчальному закладі, у разі звільнення зі служби за власним бажанням раніше, аніж через три роки після закінчення навчання.

121. Як обумовлено приписами Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799, грошове забезпечення виплачується поліцейським, які призначені на штатні посади в Національній поліції, та курсантам ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання.

122. Грошове забезпечення курсантів ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання, яких вперше прийнято на службу в поліцію, складається з посадового окладу.

123. Грошове забезпечення курсантів ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання з числа молодшого складу поліції складається з посадового окладу за останньою штатною посадою, яку поліцейський займав до зарахування на навчання, окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби.

124. Підставою для виплати грошового забезпечення є наказ керівника (начальника) органу, закладу, установи Національної поліції (далі - орган поліції) про призначення на посаду поліцейського відповідно до номенклатури посад, наказ ректора ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу поліції та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат.

125. Грошове забезпечення курсантам ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання виплачується за місцем проходження служби (навчання) виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання.

126. Тож оскільки саме в кошторисі ВНЗ МВС передбачаються кошти на виплату грошового забезпечення курсантів ВНЗ МВС, то вказане грошове забезпечення належить до категорії витрат на навчання таких курсантів.

127. Вказане кореспондує з пунктом 3 Порядку № 261, за змістом якого грошове забезпечення входить до складу витрат, які підлягають відшкодуванню у разі звільнення із служби в поліції за власним бажанням протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу.

128. З наведеного висновується, що грошове забезпечення курсантів вищих навчальних закладів належить до категорії витрат на їх навчання і за наявності на те підстав підлягають компенсації Міністерству внутрішніх справ України.

129. Підсумовуючи зазначене колегія суддів дійшла висновку про те, що на спірні правовідносини не поширюється дія положень пункту 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України.

130. Щодо обв`язку особи відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати визначену договором кількість років Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) висловлювався у низці справ.

131. Так, у справі «Chitos проти Греції» (рішення від 04 червня 2015 року, заява № 51637/12) ЄСПЛ зазначав, що заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років.

132. ЄСПЛ уважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави.

133. Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності.

134. У справі «Lazaridis проти Греції» (рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду.

135. ЄСПЛ дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання.

136. Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності.

137. В аналогічній справі «Charalambos Pierrakos проти Греції» (рішення від 26 травня 2020 року, заява № 51743/17) суд постановив, що обов`язок медичних працівників, які хотіли б покинути збройні сили держави до закінчення терміну служби, виплачувати державі певні суми відшкодування витрат на навчання є повністю виправданим з урахуванням привілеїв, якими вони користуються в порівнянні зі студентами в галузі цивільної медицини. Особі, яка зараховується на навчання до військового закладу освіти, відомо, що у разі безкоштовного навчання, виплати винагороди за службу та у зв`язку з військовим статусом, вона зобов`язується служити в армії протягом відповідного періоду після закінчення навчання. Такий обов`язок відповідає загальновизнаній меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме військові абітурієнти, які вивчали медицину та здобували відповідну спеціалізацію мали можливість займатися приватною медичною практикою. Таким чином, принцип відшкодування (викупу) решти років служби не порушує принцип пропорційності (дивитись згадувану вище справу «Chitos проти Греції», п.п. 92-100). Ці міркування застосовні і в даному випадку.

138. У справі «Yanaюэk проти Туреччини» (рішення від 06 січня 1993 року заява № 14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у Військовій академії не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах.

139. Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

140. Тож ураховуючи норми національного законодавства та усталену практику ЄСПЛ у розгляді подібних спорів можна дійти висновку, що обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. У протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.

141. Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

142. Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету.

143. За такого правового підходу ЄСПЛ, який кореспондує усталеній та послідовній практиці Верховного Суду у справах аналогічної категорії, підхід до вирішення спорів щодо відшкодування особами, які навчаються у ВНЗ МВС за рахунок державного бюджету, витрат на їх навчання у зв`язку з невиконанням ними умов договору (контракту) має бути однаковим, інший підхід може призвести до дискримінації.

144. У зв`язку з викладеним, колегія суддів не вбачає доречними твердження скаржника про порушення приписів Додаткової конвенції про скасування рабства, работоргівлі та інститутів і звичаїв, подібних до рабства від 07 вересня 1956 року та необхідність її застосування до спірних правовідносин, адже ОСОБА_1 добровільно підписуючи договір від 01 вересня 2014 року та контракти від 24 квітня і 06 листопада 2017 року, взяв на себе зобов`язання відпрацювати в органах поліції протягом трьох років після закінчення навчання в Університеті, а у разі звільнення зі служби за власним бажанням до закінчення указаного строку - відшкодувати вартість свого навчання.

145. Зважаючи на вищеописане колегія суддів уважає, що підстави для скасування оскаржуваних судових рішень за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України відсутні.

146. Отже, вирішуючи цей спір, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вказали про те, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та укладених договору і контрактів у частині зобов`язання відпрацювати після закінчення Університету три роки та дійшли правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 вартості його навчання в Університеті.

147. Стосовно зустрічного позову ОСОБА_1 колегія суддів зауважує про таке.

148. Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

149. Спором адміністративної юрисдикції у розумінні пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

150. Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

151. Перелік публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів наведених у частині першій статті 19 КАС України, за змістом якої до адміністративного суду за зверненням суб`єкта владних повноважень може бути подано позов лише у випадку спору між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також коли право звернення до суду з позовом до іншого суб`єкту владних повноважень надано такому суб`єкту законом.

152. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 826/6233/17 та від 13 листопада 2019 року у справі № 826/3115/17 зазначала, що під компетенційним спором слід розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі - делегованих повноважень. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача.

153. Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що в цій справі спір за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Університету не відноситься до компетенційних, оскільки у цьому випадку не йдеться про спір про розмежування компетенції між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, тим більше, що позивачем є фізична особа, тобто той суб`єкт, який не може звертатися до адміністративного суду з таким позовом.

154. Відтак, у розглядуваній ситуації ОСОБА_1 , звертаючись до суду з указаним зустрічним позовом, обрав неправильний спосіб захисту своїх прав, а тому в задоволенні його вимог необхідно відмовити.

155. Тим не менш, доводи наведені ОСОБА_1 в обґрунтування зустрічного позову, узгоджуються з його аргументами по суті позовних вимог Університету, а тому судами попередніх інстанцій була надана оцінка з приводу наявності в останнього повноважень звертатися до суду з позовом про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням відповідача під час його навчання.

156. Решта аргументів касаційної скарги зводяться до незгоди скаржника із наданою судами оцінкою встановлених у справі обставин. Однак, до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

157. Суд зауважує, що в контексті обставин цієї справи та підстав касаційного провадження, ним надано відповідь на всі доводи касаційної скарги, які можуть вплинути на правильне вирішення справи.

158. У підсумку Суд резюмує, що рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка. Суди правильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

159. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

160. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

161. Тож ураховуючи приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

VІ. Висновки щодо розподілу судових витрат

З огляду на результат касаційного розгляду справи судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2021 року у справі № 440/2692/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов О.В. Калашнікова Л.О. Єресько