Справа № 120/310/23
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2023-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

16 січня 2023 р. Справа № 120/310/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського Олександра Ванадійовича, розглянувши в письмовому провадженні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, подану як законним представником малолітньої доньки ОСОБА_2 до пред`явлення позову,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду, до подання позовної заяви, від ОСОБА_1 як законного представника малолітньої доньки ОСОБА_2 надійшла заява про забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу Міністерства соціальної політики України від 17.10.2022 за №283 до набрання законної сили рішення суду. Заява мотивована тим, що наказом Міністерства соціальної політики України (Мінсоцполітики) від 17.10.2022 за №283 розпочато реорганізацію Державної реабілітаційної установи "Центр комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю "Промінь", який розташований у місті Вінниця. Завершення заходів з реорганізації вказаної установи має відбутися у тримісячний строк з дня підписання вказаного наказу, тобто до 17.01.2023. Заявник зазначає, що його донька - позивач ОСОБА_2 відвідує на постійній основі Державну реабілітаційну установу "Центр комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю "Промінь" у м. Вінниці як дитина з інвалідністю. Новостворена установа матиме назву: Державне некомерційне підприємство "Центр комплексної реабілітації "Промінь". Виключення із назви новоствореної установи слів: "...реабілітації для дітей з інвалідністю...", на переконання заявника, буде мати наслідком виключення фінансування даної установи з державного бюджету України, а тягар по утриманню вказаної установи буде покладатись на батьків дітей з інвалідністю, чим будуть звужуватись соціальні гаранті та права, встановленні в Конституції України під час воєнного стану в Україні, що є недопустимо в розумінні статті 64 Конституції України. При цьому заявник вказує, що на сьогоднішній час установа, яка має бути створена, не має власного статуту, у зв`язку з чим не можливо відстежити її діяльність щодо надання реабілітаційних послуг дітям з інвалідністю. Окрім того, зазначає, що під час "круглих столів", які відбувалися у місті Вінниці за участю керівництва установи, яка реорганізовується, представників місцевих органів виконавчої та центральної влади, органів місцевого самоврядування, та за участю окремих народних депутатів України не вдалось з`ясувати чи буде реорганізована установа і надалі фінансуватись за допомогою державного бюджету України та чи буде в повній мір надаватись весь спектр реабілітаційних заходів з надання послуг, які надавались його (заявника) дочці до завершення реорганізації вказаної установи.

З посиланням на п. 1 ч. 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) ОСОБА_1 переконаний, що незупинення наказу Мінсоцполітики від 17.10.2022 за №283 позбавить позивача захисту порушеного права та інтересу, оскільки він вичерпає свою дію й відновлення прав позивача буде не можливим.

Відповідно до частин 1-3 статті 154 КАС України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з повідомленням заінтересованих сторін у встановлений судом строк.

Ознайомившись із заявою та доданими до неї документів, суд не вбачає необхідності викликати заявника для дачі пояснень/додаткових доказів та, відповідно, призначати судове засідання.

Визначаючись щодо заяви про забезпечення позову, суд виходив з такого.

Відповідно до вимог статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Відповідно до положень частини 2 статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з частиною 1 статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

На підставі частини 2 статті 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Частиною 1 статті 152 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Із системного аналізу вимог наведених норм можна дійти висновку, що забезпечення позову - це заходи адміністративного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Вони повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову.

Значення цього інституту адміністративного процесуального права в тому, що ним захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення. Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.

Визначені законом підстави забезпечення позову є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У пункті 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" № 2 від 06.03.2008 надано роз`яснення, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування обставин, які б свідчили про наявність зазначених вище підстав для забезпечення позову.

Отже, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Тобто, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Обґрунтовуючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, заявник, посилаючись на підстави, передбачені у п. 1 ч. 2 ст. 150 КАС України, вважає, що після реорганізації Державної реабілітаційної установи "Центр комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю "Промінь" відновлення прав позивача стане неможливим.

У контексті процесуального питання яке є предметом розгляду, суд зазначає, що наказ Міністерства соціальної політики України від 17.10.2022 за №283 може справляти певний несприятливий вплив на учасників спірних правовідносин, зокрема і на позивача. Так, оскаржуване рішення за наслідком його реалізації може мати наслідки, які позивач оцінює для себе як негативні. Проте, суд зауважує, що відповідно до положень ст. 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не у кожному випадку є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 826/16509/18 та від 26.12.2019 у справі № 640/13245/19, від 20.03.2019 у справі № 826/14951/18).

Тому у кожному випадку суд повинен надати оцінку характеру ймовірних наслідків оскаржуваних рішень, дій, бездіяльності суб`єкта владних повноважень і лише у виняткових випадках за клопотанням позивача чи з власної ініціативи постановити ухвалу про забезпечення позову.

Окрім того, порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за її участю. Іншими словами, таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий має існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами (постанова Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №826/15718/16).

Надавши оцінку доводам заявника, суд зазначає, що мотиви заяви про забезпечення позову про те, що тягар по утриманню реорганізованої установи буде покладатись на батьків дітей з інвалідністю, чим будуть звужуватись соціальні гаранті та права, встановленні в Конституції України під час воєнного стану в Україні, ґрунтуються виключно на припущеннях заявника, не підтверджені жодними доказами.

Відповідно до змісту долучених до заяви про забезпечення позову листів "Про реорганізацію Державної реабілітаційної установи "Центр комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю "Промінь" № 12342/0/2-22/20 від 22.11.2022 № 12377/0/2-22/20 від 22.11.2022, № 12712/0/2-22/20 від 30.11.2022 Міністерством соціальної політики України інформовано, що реорганізовані реабілітаційні установи шляхом їх перетворення на державні некомерційні підприємства залишаються у сфері управління Мінсоцполітики. Вказано, що реабілітаційним установам може відшкодовуватися вартість наданих дитині з інвалідністю реабілітаційних послуг за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.03.2019 № 309 "Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення реабілітації дітей з інвалідністю" (зі змінами), згідно з якою для забезпечення дитини реабілітаційними послугами один з її батьків чи законний представник має право подати документи до структурних підрозділів з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад і органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань соціального захисту населення за місцем реєстрації або фактичним місцем проживання дитини.

У листі Мінсоцполітики № 12377/0/2-22/20 від 22.11.2022 також зазначено, що на сьогодні розробляються проекти статутів державних некомерційних підприємств, у яких буде передбачено проведення комплексу реабілітаційних заходів для осіб з інвалідністю.

Заявником не доведені та документально не підтверджені обставини, які б унеможливили захист прав та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі.

Фактичні обставини справи підлягають встановленню та доведенню на підставі відповідних доказів та аналізу норм права, які регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи по суті.

Сам по собі факт прийняття рішення, яке стосується прав та інтересів позивача, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення є очевидно протиправним і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

Суд також зауважує, що наказ Міністерства соціальної політики України за №283 прийнятий ще 17.10.2022. Заяву про забезпечення позову подано до суду лише 13.01.2022, при тому, що вказаний наказ до суду досі не оскаржено. Суд вважає, що за сплином значного часу з моменту прийняття такого рішення вжиття заходів забезпечення позову з підстав та у спосіб, про який просить заявник, може завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Відтак, проаналізувавши мотиви, якими заявник обґрунтовує подану заяву, суд дійшов висновку, що доводи й аргументи сторони позивача не є достатніми та переконливими для висновку про наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову за правилами, встановленими статтями 150-151 КАС України.

За таких обставин суд дійшов висновку, що у задоволенні поданої заяви про забезпечення позову необхідно відмовити. При цьому, суд зауважує, що сторона позивача не позбавлена можливості у подальшому повторно ініціювати питання перед судом про доцільність забезпечення позову на будь-якій стадії розгляду справи у разі встановлення відповідних підстав для цього.

З огляду на викладене, керуючись статтями 2, 150-154, 241, 243, 256 КАС України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 як законного представника малолітньої доньки ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович