Справа № 320/10598/22
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 січня 2023 року Справа №320/10598/22
Суддя Київського окружного адміністративного суду Войтович І.І., розглянувши порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнанння протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 №889 до складу сум грошового забезпечення з якого ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась у 2013, 2014, 2016, 2017 роках грошова допомога на оздоровлення, передбачена частиною першою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену суму грошової допомоги на оздоровлення за 2013, 2014, 2016, 2017 роки, у вигляді щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 №889, в загальній сумі 11 732 грн. 20 коп.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходив військову службу у Збройних Силах України на посаді військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 у званні підполковник, наказом від 27.09.2017 № 349 був звільнений зі служби та наказом № 239 від 23.10.2017 виключений зі списків особового складу всіх видів забезпечення військового комісаріату. Позивач перебуває на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначає що відповідач протягом 2013 року по 2017 рік протиправно здійснював нарахування і виплату грошової допомоги на оздоровлення без врахування щомісячної додаткової допомоги згідно положень постанови Кабінету Міністрів України №889. ОСОБА_1 вважає, що відповідно до положень вказаної постанови №889. У розумінні положень ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 1294, вказує, що одним із підвидів щомісячного додаткового виду грошового забезпечення була щомісячна додаткова грошова винагорода, яка не була включена до складу грошового забезпечення позивача під час обчислення його грошової допомоги на оздоровлення в період його служби з 2013 року по 2017 рік у сумі 11 732 грн. 20 коп.

18.11.2022, ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

22.12.2022 судом отримано відзив від відповідача, в якому зазначено про безпідставність заявлених позовних вимог з підстав того, що на момент виникнення спірних правовідносин діяв наказ Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, яким була затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, який втратив чинність на підставі іншого наказу №260 від 07.06.2018, при цьому у 2018 щомісячна додаткова грошова винагорода вже не виплачувалась оскільки постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017. Під час проходження служби позивачем, з 13.05.2015 та дії постанови Кабінету Міністрів України №889 з урахуванням правил п. 30.1 та п. 30.3 Інструкції ХХХ, грошова допомога надавалась за обставин: військовослужбовець набув право на щорічну основну відпустку; розмір грошової допомоги на оздоровлення визначався з розміру щомісячного грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення); це наказ не було визнано недійсним або скасовано на протязі дії постанови Кабінету Міністрів України №889, його норми не визнавались незаконними в судовому порядку. Відповідач вказує на відсутність правових підстав для задоволення позову, просить суд відмовити в задоволенні останнього в повному обсязі.

22.12.2022 до суду надійшла відповідь на відзив від позивача, який посилаючись, серед іншого, на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17 у постанові від 06.02.2019 та у справі №825/997/17 у постанові від 10.11.2021 наполягав, що в даному спорі підлягає застосуванню саме постанова Кабінету Міністрів України №889 та Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ, а не Інструкція №260, на яку посилається відповідач, що призводить до звуження законних прав позивача на отримання щомісячної додаткової грошової допомоги. Просить суд позов задовольнити.

Заперечень, пояснень, заяв та клопотань до суду не надійшло.

Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу у порядку письмового провадження, за правилами спрощеного позовного провадження та за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані до матеріалів справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим 16.08.1996 Рокитнянським РВ ГУ УМВС України у Київській області.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 01.01.2008 по 23.10.2017 позивач проходив військову службу на різних посадах у військових комісаріатах підпорядкованих ІНФОРМАЦІЯ_4 , що сторонами не заперечується.

Згідно останнього наказу ІНФОРМАЦІЯ_5 № 239 від 23.10.2017 вбачається, що підполковника ОСОБА_1 . військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 було звільнено наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 27.09.2017 №349 у запас та пп. «б» (за станом здоров`я) п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та направлено на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно, вказаним наказом ІНФОРМАЦІЯ_5 № 239 від 23.10.2017 виключено зі списків особового складу військового комісаріату.

Відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.11.2022 №2/3/2/180, відповідач вказує на повну виплату позивачу з 2013 по 2017 роки у повному обсязі грошової допомоги на оздоровлення згідно чинного законодавства.

Та, згідно наданої відповідачем інформації від 29.07.2022 №2/3/22-2, на запит адвоката, позивачу під час проходження ним військової служби було нараховано та виплачено, зокрема:

- грошову допомогу на оздоровлення за 2013 рік у розмірі 3353,00 грн;

- грошову допомогу на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 3801,00 грн;

- грошову допомогу на оздоровлення за 2016 рік у розмірі 7497,00 грн;

- грошову допомогу на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 7497,00 грн..

У цьому ж листі інформації зазначено, що однією із складових грошового забезпечення позивача у 2013-2017 роках була щомісячна додаткова грошова винагорода, відповідно:

- у 2013 році 737,44 грн.;

- у 2014 році - 2280,60 грн.;

- у 2016 році - 4498,20 грн.;

- у 2017 році 4215,96 грн., що не заперечує та підтверджує відповідно відповідач по справі.

Позивач наполягає, що вказана додаткова грошова винагорода, не враховувалася відповідачем у складі грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті грошової допомоги на оздоровлення.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не враховано щомісячну додаткову грошову винагороду при розрахунку грошової допомоги на оздоровлення за 2013-2017 роки, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (із змінами і доповненнями) (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з ч. 1 ст. 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 1 постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції, чинній в охоплений цим позовом період) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Щомісячна додаткова грошова винагорода була передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (в редакції, чинній в охоплений цим позовом період, далі - Постанова №889).

За приписами пунктів 1 та 2 Постанови №889 встановлено, що військовослужбовці (крім тих, що зазначені підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби), мають право на отримання щомісячної додаткової грошової нагороди в розмірі: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20% місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40% місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60% місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року розмірі, що не перевищує 80% місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством надзвичайних ситуацій та Адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Згідно з пп. 2.2 п. 2 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 №595 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 05.12.2012 №825), яка була чинною до 16.12.2016), виплата винагороди здійснюється військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 2.1 цього пункту) в таких розмірах на місяць: з 1 квітня 2013 року - у розмірі до 20% місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року у розмірі до 40% місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі до 60% місячного грошового забезпечення.

В пункті 8 Інструкції № 595 було визначено, що грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 9 зазначеної Інструкції розміри винагороди встановлюються наказами Міністра оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони (Головного управління розвідки Міністерства оборони) в Державному бюджеті України на відповідний рік.

За приписами пунктів 5, 8, 9 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 24.10.2016 №550 (далі - Інструкція №550, яка була чинною до 20.07.2018), така винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби одночасно з виплатою грошового забезпечення на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників).

Винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Розміри винагороди встановлюються наказами Міністра оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади на особливостей умов проходження служби в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони (Головною управління розвідки Міністерства оборони) в Державному бюджеті України на відповідний рік.

Наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 року за № 638/15329, затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Інструкція № 260, яка була чинною до 20.07.2018), пунктом 30.1 якої передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 30.3 цієї Інструкції розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу відповідачем виплачувалася грошова допомога на оздоровлення у 2013-2017 роках, проте до складу грошового забезпечення, з якого позивачу здійснено обчислення таких виплат, не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою №889.

Позиція відповідача щодо відмови від включення додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого обчислено грошову допомогу на оздоровлення, ґрунтується на нормах Інструкції №260.

У розрізі цього суд зауважує, що встановлення підзаконним нормативно-правовим актом порядку та умов виплати щомісячної додаткової грошової винагороди не може звужувати чи заперечувати права на отримання такої винагороди, встановленого актом вищої юридичної сили.

Ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.

Враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми Закону №2011-ХІІ та постанови №889, а не Інструкцій зокрема, №260.

Отже, не підлягають застосуванню норми Інструкції №260 в частині обмеження включення до грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, щомісячної додаткової грошової винагороди.

Окремо слід звернути увагу, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. У постанові від 06.02.2019 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

У даній справі також слід врахувати висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021 у справі №825/997/17, відповідно до яких за змістом Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671 (у редакції, чинній на час затвердження Інструкції №550), одним з основних завдань Міністерства оборони України як центрального органу виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, було встановлення порядку грошового забезпечення. Зазначене повноваження Міністерства оборони України відповідає пунктам1 Інструкцій №550 та №595.

Водночас Велика Палата Верховного Суду наголосила, що встановлення підзаконним нормативно правовим актом порядку та умов виплати щомісячної додаткової грошової винагороди не може звужувати чи заперечувати права на отримання такої винагороди, встановленого актом вищої юридичної сили. Ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.

З матеріалів справи вбачається, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідно до положень Постанови №889 нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця в 2013-2017 роках, що не заперечувалось відповідно самим відповідачем, а тому підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

Відтак відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано грошову допомогу для оздоровлення за 2013-2017 роки, щомісячну додаткову грошову винагороду, яка передбачена вказаною вище Постановою №889.

Вказана позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду викладених у постановах від 16.05.2019 у справі № 826/11679/17, від 31.07.2019 у справі №826/3398/17, від 08.08.2019 у справі №802/955/17-а, від 24.03.2020 у справі № 810/2734/17, від 21.12.2021 у справі №820/3423/18.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» встановлено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Виходячи з вищезазначеного, суд погоджується з твердженнями позивача про те, що, виплативши йому грошову допомогу на оздоровлення у 2013-2017 роках без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, відповідач порушив вимоги належних йому виплат як військовослужбовцю Збройних Сил України, а тому виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість вказаних позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звертатися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи чи законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; встановлення наявності та відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Відповідно, щодо зазначення позивачем у позовних вимогах зобов`язання відповідача виплатити 11 732 грн. 20 коп. недоплаченої суми грошової допомоги на оздоровлення у вигляді щомісячної додаткової грошової винагороди за 2013-2017 роки, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає приписам статей 5 та 245 КАС України, відтак у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача виплатити недоплачену суму грошової допомоги на оздоровлення у вигляді щомісячної грошової винагороди за 2013 - 2017 роки в сумі 11732,20 грн. слід відмовити.

Таким чином, позовні вимоги суд задовольняє частково виходячи з вищевикладеної позиції.

За наслідками вирішення спірних правовідносин у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо судових витрат по справі за ст. 139 КАС України та зокрема, наявності обставин звільнення позивача від сплати судового збору за п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 9, 14, 77-80, 243-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не включення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 №889 до складу сум грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась у 2013, 2014, 2016, 2017 роках грошова допомога на оздоровлення, передбачена частиною першою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) недоплачену суму грошової допомоги на оздоровлення за 2013, 2014, 2016, 2017 роки, у вигляді щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 №889, з урахуванням раніше виплачених сум.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.