Справа № 420/16534/22
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2022-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

12 грудня 2022 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку письмового провадження клопотання Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 15 листопада 2022 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, в якому позивач просить:

- стягнути з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за час затримки виконання судового рішення у справі № 420/5041/20 про поновлення на роботі в сумі 111 862 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

08 грудня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву разом з клопотанням про залишення позову без розгляду (вхід. № 37648/22).

В обґрунтування клопотання відповідач зазначив, що з матеріалів адміністративного позову вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача 111 862 грн. посилаючись на те, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 року у справі №420/5041/20, у період із 13.10.2020 року по 05.03.2021 року безпідставно, на його думку, не виконувалося, при цьому із позовом за яким відкрито провадження у даній справі до суду звернувся 15.11.2022 року, тобто більше ніж через два роки з часу порушення, на його думку, прав, отже з пропуском встановленого місячного строку звернення до адміністративного суду.

При цьому, на переконання відповідача, середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується процесуальними строками з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі.

При цьому, як вважає відповідач, стягнення середньої заробітної плати у разі невиконання судового рішення поновлення працівника на роботі є мірою відповідальності при невиконанні судового рішення, останній не містить ознаки оплати за виконану роботу і до переліку усіх перелічених виплат не входить.

Тобто, на переконання відповідача, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі не є спором про оплату праці, а є спором щодо бездіяльності суб`єкта владних повноважень, строки оскарження щодо останнього в силу частини п`ятої статті 122 КАС України становлять один місяць.

Розглянувши в порядку письмового провадження клопотання відповідача про залишення позову без розгляду суд зазначає наступне.

15 листопада 2022 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про стягнення з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за час затримки виконання судового рішення у справі № 420/5041/20 про поновлення на роботі в сумі 111 862 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 року у справі №420/5041/20 його було поновлено на посаді начальника Верхньодніпровського міжрегіонального управління Державної служби морського та річкового транспорту України та стягнуто з Державної служби морського та річкового транспорту України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 травня 2020 року по 12 жовтня 2020 року.

В частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення з Державної служби морського та річкового транспорту України середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць зазначене рішення суду допущено до негайного виконання.

Разом з тим, як зазначає позивач, лише 03.03.2021 року Державною службою морського та річкового транспорту України був виданий наказ №137-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » з 05.03.2021 року.

Позивач, вважаючи, що з боку Державної служби морського та річкового транспорту порушені його право на труд та на оплату праці, які гарантовані Конституцією України та Законом України «Про оплату праці», в результаті чого відбулась затримка виконання судового рішення з вини Морської адміністрації у справі №420/5041/20 за період часу з 13.10.2020 року по 05.03.2021 року, позивач 15.11.2022 року звернувся із даним адміністративним позовом до суду.

Так згідно ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч.5 ст.122 КАС України, який на переконання відповідача має бути застосований у спірних правовідносинах.

Таким чином ключовим питанням при розгляді даного клопотання є правильність застосування судом норм процесуального права щодо строку звернення до суду з позовними вимогами, які стосуються стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено виняток із загальних строків для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівника: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Суд зазначає про те, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас указані положення КАС України не містять норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної йому заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин), не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18, від 26 травня 2022 року у справі № 420/10861/21, від 18.08.2022 року у справі № 560/7496/20.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про залишення позову без розгляду.

Керуючись ст.ст.122, 123, 243, 248, 256, КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі відмовити.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя С.О. Стефанов