Справа № 380/36/23
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2023-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/36/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов,-

Встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), у якій просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 13.12.2022 року у виконавчому провадженні №69326069, що винесена державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Кіт Вікторією Юріївною;

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 13.12.2022 року у виконавчому провадженні №69326032, що винесена державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Кіт Вікторією Юріївною;

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 13.12.2022 року у виконавчому провадженні №69325954, що винесена державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кіт Вікторією Юрїівною;

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 13.12.2022 року у виконавчому провадженні №69325874, що винесена державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Кіт Вікторією Юрїівною.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржувані постанови суперечать вимогам статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження ". Вказує, що в межах вищезазначених виконавчих провадженнях державним виконавцем, окрім оскаржуваних постанов також винесено постанови про накладення на позивачку штрафів від 22.08.2022 року в розмірі 1700, 00 грн, від 29.08.2022 в розмірі 3400, 00 грн, від 24.10.2022 в розмірі 3400, 00 грн, від 02.11.2022 в розмірі 3400, 00 грн, від 07.11.2022 в розмірі 3400, 00 грн, від 16.11.2022 в розмірі 3400, 00 грн, від 12.11.2022 в розмірі 3400, 00 грн, (на вказаний час такі постанови оскаржені в судовому порядку та перебувають в провадженні Львівського окружного адміністративного суду). Позивач стверджує, що за весь час проведення вищезазначених виконавчих проваджень державним виконавцем на позивача накладено штрафів на загальну суму 102 000 грн, що є неприпустимим. Вважає, що державний виконавець не мав права виносити постанови про накладення штрафів від 13.12.2022, оскільки це суперечить статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження", яка не надає державному виконавцю право в разі невиконання рішення суду виносити у відношенні боржника необмежену кількість постанов про накладення на нього штрафу. 10 грудня 2022 року ОСОБА_1 разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_2 в черговий раз прибули за адресою: АДРЕСА_1 з метою виконання рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 01 листопада 2021 року. Прибувши за даною адресою малолітній ОСОБА_2 категорично відмовився залишатися з дідом та бабою, висловив бажання поїхати додому за місцем свого проживання. Крім цього дитина була після хвороби. Також у дитини болів палець, оскільки в нього було діагностовано закритий підокісний злам основної фаланги 5-го пальця правої кисті. Позивач зазначає, що жодного впливу на рішення дитини ОСОБА_1 не чинила, жодних перешкод для виконання рішення суду не здійснювала, про що зазначено в її поясненнях, які містяться в акті державного виконавця від 10.12.2022 року. Такі дії ОСОБА_1 лише вказують, що вона забезпечила виконання рішення суду, оскільки не чинила перешкод у спілкуванні стягувачів з дитиною, при цьому надавала дитину для зустрічі щоразу при проведенні виконавчих дій, однак дитина за власним бажанням відмовилася йти до діда та баби. Стверджує, що ОСОБА_1 неодноразово наголошувала державному виконавцю, що не перешкоджає тому, що її дитина залишається за місцем виконання рішення суду, однак дитина категорично відмовляється залишатися з дідом та бабою. Такі відмови дитини неодноразово чув державний виконавець, однак продовжував стверджувати, що саме боржниця чинить перешкоди у виконанні рішення суду. Після кожного виконання рішення суду дитина отримує дуже великий стрес, має страхи, перед виконанням має порушений сон, ускладнене засинання, що змусило матір звернутися з медичною допомогою до дитячого психіатра та психолога. Так згідно консультаційного висновку дитячого психолога від 12.09.2022 року серед іншого встановлено, що дитина має страх після спогадів, як вони з братом сильно плакали коли їх хотіли забрати бабуся з дідом. Психолог констатував підвищену тривожність ОСОБА_3 у зв`язку із відвідинами родичів ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) Рекомендовано від таких зустрічей відмовитися або проводити їх на добре знайомій дитині території, в присутності добре знайомих йому людей котрим він довіряє. Згідно консультаційного висновку дитячого психіатра від 09.09.2022 року ОСОБА_2 встановлено діагноз гостра реакція на стрес. Такі документи було долучено до матеріалів виконавчого провадження та про їх існування достовірно було відомо державному виконавцю на момент винесення оскаржуваних постанов. Фактично аналогічних висновків дійшов психолог і 09.11.2022 року, що підтверджується відповідним консультаційним висновком. Державний виконавець при виконанні рішення суду навіть не спробував з`ясувати в чому полягає невиконання ОСОБА_1 рішення суду, які дії нею вчинено для перешкоджання його виконанню. При винесенні оскаржуваних постанов державний виконавець зобов`язаний був ретельно дослідити всі обставини справи, зокрема належним чином перевірити факт невиконання боржником його обов`язків та встановити причини їх невиконання або неналежного виконання, чого він не зробив. Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу не було встановлено факту невиконання боржником судового рішення без поважних причин. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 07.11.2019 у справі № 420/70/19, від 23.05.2018у справі№537/3986/16-а, від 31.03.2020у справі№640/11079/19. Крім цього, як слідує з акту державного виконавця від 10.12.2022 при накладенні штрафів згідно оскаржуваних постанов державний виконавець констатував факт невиконання рішення без з`ясування і оцінки причин нібито не виконання. Отож, всупереч своїм прямим обов`язкам державний виконавець виносив необгрунтовані та протиправні постанови про накладення штрафів без встановлення очевидних фактів невиконання рішення, без врахування стану дитини підтвердженими медичними документами. Державний виконавець жодного разу не надав оцінки та не враховував фактичні обставини та пояснення ОСОБА_1 у актах, на підставі яких були винесені протиправні постанови про накладення штрафу. Позивач вважає, що відмова спілкуватися з дідом та бабою була за власної волі дитини (а не волі ОСОБА_1 ) і є обставиною, що ускладнює виконання рішення і є поважною в розумінні ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», адже ОСОБА_1 не могла насильно заставити сина спілкуватися з дідом та бабою вплинути на рішення сина. Позивач зазначає, що виконання вказаного рішення без згоди дитини, за її не бажання спілкуватися зі стягувачами, а примушування зі сторони матері чи інших осіб явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, оскільки це фактично є примушуванням дитини, що може призвести до психологічного тиску на дитину. Просила позов задовольнити.

Позиція відповідача викладена у письмовому відзиві на позов. Відповідач зазначає, що державним виконавцем неодноразово відповідно до вимог ст.32 Закону України Про виконавче провадження виносились постанови про відкладення проведення виконавчих дій у зв`язку із хворобою дитини, що підтверджувалося медичними висновками. 10.12.2022 при виході на територію, за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що рішення суду боржником - ОСОБА_1 належним чином не виконано. Позивачка не забезпечила перебування дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проведення виконавчих дій для встановлення порядку спілкування та участі у вихованні дитини шляхом перебування його з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за місцем їх проживання: АДРЕСА_1 в першу і третю суботи щомісяця з 14:00 год. по 18:00 год. та другу і четверту неділю місяця з 10:00 год. по 14:00 год. (без подальшої присутності матері ОСОБА_1 ). 13.12.2022 державним виконавцем винесено постанови про накладення на боржника штрафу у розмірі 3400 грн. Стверджує, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від примусового виконання рішення суду, законних вимог державного виконавця. Боржником ОСОБА_1 не виконано належним чином вищевказані рішення суду, оскільки виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням суду. У виконавчому документі - виконавчому листі №466/3563/19 виданого 08.06.2022 року Шевченківським районним судом м.Львова передбачено графік побачень з дитиною: в першу і третю суботи щомісяця з 14:00 год. по 18:00 год. та другу і четверту неділю місяця з 10:00 год. по 14:00 год. (без присутності матері ОСОБА_1 ), а також чітко вказано адресу виконання: шляхом перебування онука з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за місцем їх проживання: АДРЕСА_1 , що виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи забезпечення та заходи щодо примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Відповідач стверджує, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від примусового виконання рішення суду, законних вимог державного виконавця, постійно інсинує захворювання дитини, чинить психологічний тиск на дитину, також своїми діями та висловлюваннями чинить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 перешкоди у спілкуванні та зустрічах з онуком. Вважає, що постанови про накладення штрафу на боржника від 13.12.2022р.(ВП №№69326069, №69325954, №69326032, №69325874), винесені державним виконавцем відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень судів є законними, правомірними та спрямовані на фактичне виконання рішення суду. Просив суд у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою судді від 3.01.2023 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи наведене, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з наступного.

На виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває зведене виконавче провадження №69602489, до складу якого входять виконавчі провадження АСВП №69326069, №69325954, №69326032, №69325874 з примусового виконання виконавчого листа № 466/3563/19 виданого 08.06.2022 року Шевченківським районним судом м.Львова про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 , ОСОБА_5 перешкод у спілкуванні та зустрічах з онуком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до встановленого судом графіку; встановлення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 порядку спілкування та участі у вихованні онука ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) шляхом перебування онука з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за місцем їх проживання: АДРЕСА_1 в першу і третю суботи щомісяця з 14:00 год. по 18:00 год. та другу і четверту неділю місяця з 10:00 год. по 14:00 год. (без присутності матері ОСОБА_1 ).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 01 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28.04.2022, встановлено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 порядку спілкування та участі у вихованні онука ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) шляхом перебування онука з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за місцем їх проживання: АДРЕСА_1 в першу і третю суботи щомісяця з 14:00 год. по 18:00 год. та другу і четверту неділю місяця з 10:00 год. по 14:00 год. (без присутності матері ОСОБА_1 ); зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 , ОСОБА_5 перешкод у спілкуванні та зустрічах з онуком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до встановленого судом графіку.

Заява стягувача про примусове виконання рішення надійшла до відповідача разом із виконавчими документами 04.07.2022.

Державним виконавцем 05.07.2022 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

13.12.2022 державним виконавцем винесено постанови про накладення на боржника штрафу у розмірі 3400 грн у ВП №№69326069, №69325954, №69326032, №69325874.

Не погоджуючись із вказаними постановами позивачка звернулася з вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016, який набрав чинності 05.10.2016 (далі - Закон №1404-VІІІ).

Частиною другою статті 74 Закону №1404-VІІІ обумовлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Статтею 1 Закону № 1404 встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частинами першою-третьою статті 63 Закону N 1404-VIII визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

Відповідно до ч.2 ст.64-1 Закону № 1404-VIII державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

Частиною 3 статті 64-1 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною 4 статті 64-1 Закону № 1404-VIII встановлено, що у разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

Отже нормами статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено які дії має вчинити державний виконавець при невиконанні рішення та при повторному невиконанні рішення суду.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм права, суд дійшов висновку, що накладення на боржника штрафу може бути вчинено державним виконавцем у разі невиконання рішення суду без поважних причин.

Поважними причинами невиконання боржником рішення можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення боржника, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для виконання рішення у встановлений виконавцем строк та повинні бути підтверджені належними доказами.

Відповідно до частини першої статті 75 Закону N 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Згідно з частиною другою статті 75 Закону N 1404-VIII у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Предметом спору у справі, що розглядається, є законність постанов державного виконавця про накладення штрафу на боржника за повторне невиконання рішення суду без поважних причин.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення).

Нормами Конституції України та Закону України Про судоустрій і статус суддів регламентовано, що судове рішення, яке вступило в законну силу, є обов`язковим до виконання, за невиконання судового рішення передбачено юридичну відповідальність.

Законом № 1404-VIII на державного виконавця покладено обов`язок вживати заходів щодо примусового виконання рішень, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема шляхом винесення постанов про накладення стягнення у вигляді штрафу та вимог щодо виконання рішень, які є обов`язковими на всій території України. У свою чергу, вказаним законом визначено, що постанова про накладення на боржника штрафу виноситься за умови невиконання рішення без поважних причин, однак, не визначено, які саме обставини є поважними.

У справі, що розглядається, боржником є ОСОБА_1 , яка відповідно до виконавчого листа № 466/3563/19 виданого 08.06.2022 року Шевченківським районним судом м.Львова зобов`язана не чинити ОСОБА_4 , ОСОБА_5 перешкод у спілкуванні та зустрічах з онуком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до встановленого судом графіку; встановлено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 порядку спілкування та участі у вихованні онука ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) шляхом перебування онука з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за місцем їх проживання: АДРЕСА_1 в першу і третю суботи щомісяця з 14:00 год. по 18:00 год. та другу і четверту неділю місяця з 10:00 год. по 14:00 год. (без присутності матері ОСОБА_1 ).

В обґрунтування протиправності спірних постанов про накладення штрафу позивач зазначає, що державний виконавець не мав права виносити постанови про накладення штрафів від 13.12.2022 року, оскільки це суперечить статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження", яка не надає державному виконавцю право в разі невиконання рішення суду виносити у відношенні боржника необмежену кількість постанов про накладення на нього штрафу.

Щодо цього твердження позивача суд зазначає, що предметом спору є правомірність постанов про накладення штрафів від 13.12.2022 за повторне невиконання рішення суду.

Повторним невиконанням судового рішення в розумінні статті 64-1 Закону №1404-VІІІ є встановлений відповідним актом факт кожного наступного невиконання боржником судового рішення після складення акту про невиконання такого рішення вперше та винесення відповідної постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення без поважних причин.

Суд встановив, що державний виконавець приймаючи оскаржувані постанови керувався крім Закону України "Про виконавче провадження" положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, що підтверджується спірними постановами про накладення штрафу.

Так, відповідно до статті 9 розділу ІХ Інструкції №512/5 у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону. При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.

Верховний Суд у постановах від 12 серпня 2020 року у справі № 520/6943/19 та від 8.07.2021 у справі № 640/11833/19 вказав, що «приписи статті 9 розділу ІХ Інструкції № 512/5 фактично змінюють положення статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження", дозволяючи при цьому державному виконавцю виносити необмежену кількість постанов про накладення на боржника штрафу при кожному наступному невиконанні боржником відповідного судового рішення».

Відповідно до частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже у вказаних правовідносинах слід застосовувати положення статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки він має вищу юридичну силу по відношенню до Інструкції № 512/5.

Суд встановив, що підставою для винесення постанов про накладення на позивача повторних штрафів слугували акти державного виконавця від: 14.08.2022, 20.08.2022, 28.08.2022, 3.09.2022, 11.09.2022, 9.10.2022, 15.10.2022, 23.10.2022, 29.10.2022, 6.11.2022, 12.11.2022, 20.11.2022, 10.12.2022, якими було встановлено факт невиконання позивачкою, як боржником у виконавчому провадженні, судового рішення у цивільній справі № 466/3563/19.

Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті цієї справи потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII .

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі №640/9234/19.

Відповідно до Акту державного виконавця від 10.12.2022 рішення суду боржником належним чином не виконано, позивач прибула разом з сином ОСОБА_2 за місцем, визначеним рішенням суду: АДРЕСА_1 , однак залишати дитину відмовилася.

Як зазначив державний виконавець в Акті від 10.12.2022 дитина під впливом матері також відмовилася залишатися.

В чому проявлявся «вплив матері» в Акті не конкретизовано.

В ході спілкування державним виконавцем встановлено, що сама дитина відмовляється залишатися з бабусею та дідусем.

Також не зафіксовано в Акті і факт невиконання рішення суду з сторони ОСОБА_1 .

Нічого не вказано в Акті від 13.12.2022 і про те, чи чинилися ОСОБА_4 , ОСОБА_5 перешкоди з сторони позивача у спілкуванні та зустрічах з онуком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до встановленого судом графіку.

Суд наголошує, що відповідач в Акті від 10.12.2022 лише одним реченням зазначив, що рішення суду боржником належним чином не виконано, позивач прибула разом з сином ОСОБА_2 за місцем, визначеним рішенням суду: АДРЕСА_1 , однак залишати дитину відмовилася.

Не вбачається і з відзиву відповідача в чому полягав факт невиконання позивачем рішення суду чи факт «впливу матері».

Не взято до уваги при винесенні спірних постанов і пояснення позивача в Акті від 10.12.2022, в яких ОСОБА_1 зазначила, що: на виконання рішення суду прибули вчасно, перешкод у виконанні рішення суду не чинила; ОСОБА_4 та ОСОБА_6 принижували та залякували дитину; дитина перелякана та боїться стягувачів.

Відповідач у відзиві на позов жодним чином не спростував факти, викладені позивачем в Акті державного виконавця від 10.10.2022, жодними доказами не підтвердив ту обставину, що мав місце факт невиконання рішення суду без поважних причин.

Суд погоджується з твердження позивачки про те, що вона вжила всіх залежних від неї заходів щодо виконання рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 01 листопада 2021 року.

Відповідачем не обґрунтовано та належними доказами не підтверджено про те, що мама здійснювала вплив на дитину.

Судом не здобуто жодних доказів про те, що позивач чинила перешкоди у спілкуванні та зустрічах з онуком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до встановленого судом графіку.

Суд не вбачає умислу ОСОБА_1 щодо невиконання рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 1.11.2022; позивачка йшла на спілкування з державним виконавцем, повідомляла про причини прибуття дитини до стягувачів, 10.12.2022 забезпечила явку дитини до бабусі та дідуся.

Крім того, суд зазначає, що державний виконавець в Акті не відобразив що конкретно повинна була вчинити позивач і що вона не виконала. Державний виконавець не надав оцінки поважності причин незабезпечення спілкування та зустрічей стягувачів з онуком ОСОБА_2 .

Суд зазначає, що взагалі відсутній факт невиконання позивачкою рішення суду, що нібито на думку державного виконавця мало місце 10.12.2022.

Суд наголошує, що поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

В цьому випадку дитина відмовилася залишитися для спілкування з бабусею та дідусем, про що в Акті від 10.12.2022 зазначила держаний виконавець.

Щодо цього суд вважає за необхідне наголосити на наступному.

Конституцією України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою (частина 3 статті 51).

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26 квітня 2001 року встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно з статтею 18 Конвенції батьки несуть основу відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Як передбачено рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 1.11.2021 позивачка не повинна чинити перешкоди у спілкуванні та зустрічах з онуком ОСОБА_2 .

Суд встановив, що жодних перешкод позивачка не чинила у спілкуванні та зустрічах з онуком ОСОБА_2 .

Крім того позивачкою 10.12.2022 не порушено порядку спілкування та участі у вихованні онука ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) шляхом перебування онука з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за місцем їх проживання: АДРЕСА_1 в першу і третю суботи щомісяця з 14:00 год. по 18:00 год. та другу і четверту неділю місяця з 10:00 год. по 14:00 год.

Враховуючи вищенаведене, суд той факт, що дитина відмовилася залишатися з бабусею та дідусем, а доказів впливу матері на це відповідачем не надано, суд дійшов висновку про поважність причин непровдення спілкування та зустрічі стягувачів з онуком ОСОБА_2 10.12.2022.

Суд встановив, що державним виконавцем в оскаржуваній постанові про накладення штрафу не надано вмотивованого обґрунтування про визнання або не визнання причин не виконання рішення суду неповажними.

Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті цієї справи потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин, що державним виконавцем зроблено не було.

Всупереч вимогам Закону №1404-VІІІ державний виконавець не надав оцінки поважності причин незабезпечення онука для участі бабусі і дідуся у спілкуванні з ним.

Враховуючи вищенаведені обставини суд дійшов висновку, що постанову державного виконавця від 13.12.2022 року у виконавчих провадженнях №69326069, №69325954, №69326032, №69325874 про накладення штрафів слід визнати протиправними і скасувати.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під час судового розгляду справи судом встановлено порушення відповідачем порядку при прийнятті постанов про накладення штрафів за невиконання рішення суду.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають до задоволення повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 268, 269, 271, 272, 287, 293, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати постанови про накладення штрафів від 13.12.2022 року у виконавчих провадженнях: №69326069, №69326032, №69325954, №69325874, що винесені державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Кіт Вікторією Юріївною.

Стягнути з Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області (79007, м. Львів, вул. Котлярська, 6, ) за рахунок його бюджетних асигнувань 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) грн сплаченого судового збору на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його підписання. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.М. Брильовський