Справа № 140/7331/22
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2023-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2023 року ЛуцькСправа № 140/7331/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд із позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у

Волинській області, відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17 листопада 2020 року № Ф-10482-17У.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 07 листопада 2022 року під час ознайомлення в Луцькому відділі державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) із матеріалами виконавчого провадження №69363596, стало відомо про наявність боргу зі сплати єдиного внеску на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17 листопада 2020 року № Ф-10482-17У. Згідно вказаної вимоги, станом на 29 червня 2022 року наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 37007,33 грн., яка набрала чинності 29 червня 2022 року. Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 17 листопада 2020 року № Ф-10482-17У від ГУ ДПС у Волинській області не надходила і позивач її не отримувала.

З даною вимогою позивач не погоджується вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

ОСОБА_1 вказує, що 13 грудня 2004 року вона була зареєстрована як фізична особа підприємець, в період з червня 2017 року по даний час, підприємницької діяльності не здійснювала та не отримувала доходів. Зазанчає, що з 07 червня 2018 року по даний час перебуває у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2 ), де має постійне основне місце роботи, що підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 та відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-5). Зазначає, що у вказаний період отримувала лише доходи від трудової діяльності як найманий працівник.

Крім того позивач наголошує, що відповідно до відомостей про застраховану особу (форма ОК-5), роботодавець ФОП ОСОБА_2 протягом періоду з 07 червня 2018 року по сьогодні, сплачує за позивача, як за найманого працівника, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, при цьому розмір єдиного внеску не менший мінімального страхового внеску.

Вважає, що нарахування та сплата єдиного внеску від діяльності, яку вона фактично не здійснювала, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо позивачем та роботодавцем), що суперечить меті запровадження державою консолідованого страхового внеску, тому визначення ГУ ДПС у Волинській області зобов`язань зі сплати єдиного соціального внеску є безпідставним.

Ухвалою судді від 14 листопада 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

В поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з тих підстав, що ГУ ДПС у Волинській області діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказує, що з 13 грудня 2004 року по сьогодні ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець. Позивач перебуває на податковому обліку, як фізична особа-підприємець по даний час, звіти не подає з 2018 року. Згідно даних АІС «Податковий блок» станом на 31 січня 2021 року на картці особового рахунку по коду НОМЕР_2 єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність обліковується заборгованість у сумі 37 007,33 грн., яка виникла у період 2018 2020 років.

З поданої позивачем довідки вбачається, що за період за який нараховано ЄСВ податковим органом (2018-2021 роки) та сплата ЄСВ роботодавцем не є подвійним оподаткуванням. Представник відповідача зауважує, що сплата ЄСВ роботодавцем відбувалася в окремі місяці, тому відповідно стаж враховано в тій частині та в той місяць в якому була сплата ЄСВ. Згідно довідки у решту календарних місяців сплати ЄСВ як самим позивачем так і роботодавцем не було, тому вони не враховані Пенсійним фондом до стажу (страховий стаж та сплата ЄСВ за: 2017 рік 5 місяців, 2018 рік 7 місяців, 2019 рік 12 місяців, 2020 рік 12 місяців, 2021 рік 9 місців). Таким чином, фактично позивач будучи ФОП в певні періоди не працювала та не сплачувала ЄСВ в мінімальному розмірі, що і вбачається з вказаної довідки.

Крім того, позивачем не було надано до податкових органів жодних доказів щодо сплати ЄСВ за будь-який період як ним самим так і роботодавцем та довідку ПФУ на запис якої в трудовій книжці вона посилається. Вказує, що єдиним документом, який може підтвердити сплату ЄСВ є довідка «форми ОК-5» отримана у відповідному відділенні пенсійного фонду.

З 01 січня 2017 року набув чинності Закон України від 16 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким внесені зміни до Закону №2464-VI. Відповідно до вказаних змін фізичні особи-підприємці та само зайняті особи, які не одержують доходи, зобов`язані сплачувати єдиний соціальний внесок, мінімальний розмір якого з 01.01.2017 становить 704 грн., а з 01.01.2018 819,06 грн., з 01.01.2019 918,06 грн., з 01.01.2020 -1039,06 грн., з 01.09.2020 1100,00 грн., з 01.01.2021 1320,00 грн., з 01.12.2021 -1430,00 грн.

Дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 13 грудня 2004 року та взята на облік як платник податків в ГУ ДПС у Волинській області, про що зроблено відповідні записи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та внесені відповідні дані до інформаційної системи ДФС України.

З трудової книжки НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 з 07 червня 2018 року по даний час працює на посаді продавця продовольчих товарів в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

17 листопада 2020 року ГУ ДПС у Волинській області сформовано вимогу №Ф-10482-17У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 37007,33 грн., відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

Вказана вимога була надіслана на виконання до Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Зхідного міжрегіонального управління юстиції (м.Львів). 07 липня 2022 року старшим державним виконавцем Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) винесено постанову ВП №69363596 про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Незгода позивача із такою вимогою стала підставою для його звернення із даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно із абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

У постанові від 04.12.2019 по справі №440/2149/19 (адміністративне провадження №К/9901/28514/19) Верховним Судом сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом від 23.01.2020 у справі №480/4656/18, від 18.03.2020 у справі №140/1777/19, від 03.04.2020 у справі №140/642/19.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що згідно даних інтегрованої картки платника у позивача станом на 19 жовтня 2020 року існує заборгованість зі сплати єдиного внеску у загальному розмірі 37007,33 грн, яка складається із заборгованості по сплаті єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців.

При цьому, у відзиві представник відповідач стверджує, що єдиний внесок податковим органом нараховано за 2018-2021 роки. Заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску у загальному розмірі 37007,33 грн виникла станом на 31 січня 2021 року, однак вказане твердження не відповідає даним інтегрованої картки платника.

Разом з тим, з трудової книжки НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 з 07 червня 2018 року по даний час працює на посаді продавця продовольчих товарів в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .

Крім того, з витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 слідує, що за періоди, зокрема, з січня 2017 року по червень 2017 року ОСОБА_1 було самостійно сплачено страхові внески, а за період з червня 2018 року по червень 2021 року та з жовтня 2021 року по червень 2022 року роботодавцем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за ОСОБА_1 було сплачено страховий внесок.

Водночас, відповідачем доказів щодо безпосереднього здійснення позивачем підприємницької діяльності у цей період, отримання інших доходів ніж від трудової діяльності як найманим працівником суду не надано.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період з червня 2018 року по червень 2021 року та з жовтня 2021 року по червень 2022 року нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

При цьому, за період з 01 січня 2017 року по 30 червня 2017 року ОСОБА_1 було самостійно сплачено єдиний внесок.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява № 39766/05), «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Водночас як свідчать відомості Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування єдиний внесок за період з липня 2017 року по травень 2018 року позивачем сплачений не був. При цьому доказів перебування у трудових відносинах у вказаний період позивач суду не надала.

Таким чином за вказані періоди відсутні відомості про сплату позивачем чи її роботодавцем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Враховуючи вищевикладене та те, що повноваження щодо визначення податкових зобов`язань є дискрецією контролюючого органу, тому суд позбавлений можливості у цьому випадку втручатися в дискреційні функції податкового органу та скасувати оскаржувану вимогу відповідача в частині шляхом виключення помилково нарахованих сум.

Згідно з підпунктом 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 ПК України саме контролюючі органи, а не суд мають право визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов`язань платників податків.

Крім того, суд не може підміняти суб`єкта владних повноважень та здійснювати розрахунок/перерахунок грошового зобов`язання.

Функція судового контролю під час розгляду справ про адміністративні правопорушення полягає у перевірці правомірності винесеного рішення податкового органу і не може виражатися у здійсненні замість суб`єкта владних повноважень його службової діяльності, яка полягає у визначенні у порядку, встановленому цим законодавством, сум податкових та грошових зобов`язань платників податків.

Водночас в силу проведених відповідачем нарахувань єдиного внеску та відсутності їх детального розрахунку суд позбавлений можливості встановити фактичну заборгованість ОСОБА_1 по сплаті єдиного внеску, з огляду на що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 17 листопада 2020 року №Ф-10482-17У підлягає скасуванню як протиправна в повному обсязі.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх та допустимих доказів в підтвердження обґрунтованості та правомірності вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17 листопада 2020 року № Ф-10482-17У, а тому позов слід задовольнити повністю.

Згідно із частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 992,40 грн., сплачений згідно із квитанцією від 14 листопада 2022 року.

Керуючись статтями 72-77, 139, 244-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, майдан Київський, 4, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу юридичної особи 44106679) про визнання протиправною та скасування вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 17 листопада 2020 року № Ф-10482-17У.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 992 грн 40 коп. (дев`ятсот дев`яності дві грн 40 коп.)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк