Справа № 420/16534/22
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2022-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

12 грудня 2022 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку письмового провадження клопотання представника Державної служби про залишення позовної заяви без руху,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 15 листопада 2022 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, в якому позивач просить:

- стягнути з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за час затримки виконання судового рішення у справі № 420/5041/20 про поновлення на роботі в сумі 111 862 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

08 грудня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву разом з клопотанням про залишення позовної заяви без руху (вхід. № 37648/22).

В обґрунтування заявленого клопотання представник відповідача зазначив, що пільга щодо сплати судового збору, згідно якої від сплати судового збору під час

розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення

заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на про стягнення середнього

заробітку за час затримки виконання рішення суду під час розгляду таких справ в усіх

судових інстанціях, адже стягнення середнього заробітку не відноситься до ні до основної

ні до додаткової заробітної плати.

На переконання представника відповідача, зважаючи на вимоги частини 8 статті 160 КАС, частини третьої статті 161 КАС України, статті 77 КАС України, на позивача покладений обов`язок щодо подачі разом із позовною заявою документу про сплату судового збору або ж доведення наявності обґрунтованих підстав та обставин звільнення позивача від сплати судового збору, чого позивачем не здійснено, у зв`язку з чим позов слід залишити без руху.

Розглянувши в порядку письмового провадження клопотання представника Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про залишення позовної заяви без руху, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст.161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною 2 статті 132 КАС України визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України «Про судовий збір».

Згідно з п. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення

заробітної плати та поновлення на роботі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду, з`ясовуючи питання про те, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, дійшла таких правових висновків.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення належної йому заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18, від 26 травня 2022 року у справі № 420/10861/21, від 18.08.2022 року у справі № 560/7496/20.

Таким чином, позивач звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, що узгоджується з висновками, викладеними у вищезазначених постановах Верховного Суду, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про залишення позову без руху.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 161, 171, 248, 256, 257, 262 КАС України, суддя,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про залишення без руху адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст.256 КАС України та оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Стефанов