Справа № 420/15772/22
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2023-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого по справі судді Бжассо Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса за правилами спрощеного позовного провадження в м. Одеса адміністративну справу за позовом громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за результатом розгляду якого, позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №5/3-316207 від 15.07.2021 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дію посвідку на постійне проживання (бланк серії ОД №8669), виданої громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 13.07.2009 р, за №316207.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що рішення відповідача, є протиправним, незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує права, свободи та законні інтереси іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах, у зв`язку з чим підлягає скасуванню. Приймаючи спірне рішення, на підставі відсилочних норми, що міститься у п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», відповідачем не зазначено посилання па норму закону, якою б конкретизувалася причина скасування дозволу на імміграцію за наведених обставин.

Ухвалою суду від 07.11.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з огляду на який, ГУ ДМС України в Одеській області не визнає даний позов та просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач зазначив, що громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на імміграцію в Україну було надано в порушення Закону України «Про імміграцію» та посвідкою на постійне проживання була документовано безпідставно. Згідно обліків Головного управління ДМС України в Одеській області неповнолітній дитині заявника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не було підтверджено її належності до громадянства України, тобто на момент надання матері дозволу на імміграцію, у громадянстві України дитина не перебувала.

Суд, розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Китайської Народної республіки та з 2006 року проживає в Україні.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 на території України народила дитину ОСОБА_3

30.01.2009 року ОСОБА_1 звернулась до ВГІРФО УМВС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію.

ВГІРФО УМВС України в Одеській області видано дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , який дійсний до 10.07.2010 року. Дозвіл надано на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію».

13.07.2009 року громадянка Китаю ОСОБА_1 документована посвідкою на постійне проживання в Україні (серії НОМЕР_1 з терміном дії «безстроково».

Надалі, ОСОБА_1 звернулась для обміну посвідки на постійне проживання, у зв`язку зі зношеністю документа. Проте, їй повідомили, що її дозвіл на імміграцію анульовано і посвідка на постійне проживання підлягає вилученню.

З огляду на копію рішення, яка знаходиться в матеріалах справи, 15.07.2021 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийнято рішення №5/3-316207 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі п. 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Вказане рішення прийнято на підставі висновку ГУ ДМС в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 від 15.07.2021 року.

У висновку ГУ ДМС в Одеській області зазначено, що дозвіл на імміграцію в Україну вказана іноземка отримала згідно п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (як мати іммігранта), оскільки дитина заявниці ОСОБА_4 є уродженцем України, тої відповідно до п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» вправі отримати дозвіл на імміграцію в Україну, як особа яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, проте неповнолітня дитина заявниці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент прийняття документів у його матері, не мала дозволу на імміграцію в Україні. Крім цього, відповідно до п.6 ч.7 ст.9 Закону України «Про імміграцію», для осіб, зазначених у п.6 ч.2 ст.4 Закону надається нотаріально засвідчений документ про те, що іммігрант не заперечу імміграції батька та гарантує йому фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленому в Україні. Однак законодавством України лише повнолітня дитина (з 18-річного віку) може нести фінансові зобов`язання перед батьками. Отже, у даному випадку вимог статті 9 Закону взагалі виконана бути не може. Тобто, громадянка Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не могла бути визнана матір`ю іммігранта. Також, згідно обліків Головного управління ДМС України в Одеській області неповнолітній дитині заявника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не було підтверджено її належності до громадянства України, тобто на момент надання матері дозволу на імміграцію у громадянстві України дитина не перебувала. Отже, громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на імміграцію в Україну було надано в порушення Закону України «Пр імміграцію» та посвідкою на постійне проживання була документовано безпідставно. Згідно вимог п. 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 скасовано. Посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 видану 13.07.2009 року визнано недійсною.

Позивачка вважає вказане рішення протиправним.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Згідно ст..2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року «Про імміграцію» (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції, що діяла у спірний період).

Відповідно до положень ст.1 Закону №2491-ІІІ імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Аналогічні норми містяться в підпункті 8 п. 4 Положення про Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2002 року № 844.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про імміграцію», у редакції, що діяла на час видачі позивачу тимчасової посвідки, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з ч. 3 ст. 4 зазначеного Закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Стаття 9 Закону №2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видається.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону, у редакції, що діяла на час надання позивачу дозвіл, встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. №1983 (далі - Порядок) визначено процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію,

У відповідності до пп. 3 п. 2 цього Порядку, в редакції, яка діяла на час надання посвідки, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно з п. 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Відповідно до підпункту 1 п.1 ст.64 Порядку №321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Як встановлено судом, ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області надано громадянці КНР ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україні, за заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну від 30.01.2009 року на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію».

При цьому, за період з 2009 року до прийняття оскаржуваного рішення, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію від 10.07.2009 року.

Судом встановлено, що спірне рішення ГУ ДМС України в Одеській області прийнято на підставі п.6 ст.12 Закону України «Про імміграцію» та, з огляду на висновок щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці КНР ОСОБА_1 , підставою для прийняття вказаного рішення стала обставина, що неповнолітня дитина заявниці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент прийняття документів у її матері, не мала дозволу на імміграцію в Україні.

Суд зазначає, що дитина заявниці ОСОБА_4 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 на території України.

На момент оформлення документації на імміграцію вказані обставини були наявними та могли і мали бути використані при вирішенні питання про документування посвідкою на постійне проживання. Проте, під час розгляду справи, відповідач не врахував дані обставини.

За матеріалами справи з боку позивача не було допущено порушень при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Вимоги Закону України «Про імміграцію» і Порядку №1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Суд підкреслює, що доказів сповіщення відповідачем позивача про скасування його дозволу на імміграцію, також не надано.

Крім того, скасування дозволу на імміграцію виданого в 2009 році рішенням від 15.07.2021 року за умови постійного проживання на території України є неспівмірним та непропорційним.

У постанові Верховного Суду від 18.04.2018 по справі № 820/2262/17, яка підтримана у поставної Верховного Суду від 09.07.2020 по справі №823/407/18, зазначено, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Також, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє неповнолітніх дітей.

Суд зазначає, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивачки. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №820/3098/17.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово вказував у своїх рішеннях, що помилки або прорахунки державних органів повинні служити вигоді зацікавлених осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих інтересів. Зокрема, у рішенні від 20.01.2012 року у справі Рисовський проти України (заява №29979/04) ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу належного урядування, який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовний спосіб. Потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування» та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

Суд зазначає, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

У разі звернення особи із відповідною заявою уповноважений орган повинен розглянути вказану заяву та прийняти відповідне вмотивоване рішення.

Як вже зазначено вище, у рішенні від 15.07.2021 року про скасування дозволу на імміграцію відповідачем не надано доказів того, що позивачем порушено вимоги діючого законодавства України при отриманні дозволу на імміграцію.

Водночас, скасування дозволу на імміграцію тягне за собою негативні наслідки для позивача, якими, відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію», є вилучення посвідки на постійне проживання, обов`язок особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством.

Під час прийняття рішення у справі, суд враховує, що дитина заявниці ОСОБА_4 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 на території України.

Приймаючи до уваги викладене, суд робить висновок, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам діючого законодавства України при прийнятті рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 15.07.2021 року за №5/3-316207, у зв`язку з чим робить висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог за даним позовом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок, що адміністративний позов належить до задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 205, 243, 245, 246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити адміністративний позов громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №5/3-316207 від 15.07.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дію посвідки на постійне проживання (бланк серії ОД №8669), виданої громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 13.07.2009 року за №316207.

Відповідно до ст.255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч.1 ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач громадянка Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014. м. Одеса, вул. Преображенська, 44; ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 11.01.2023 року.

Суддя Н.В. Бжассо