Справа № 200/744/22
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2023-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2023 року Справа№200/744/22

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Голуб В.А, розглянувши в порядку спрощеного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0-0581 від 28.05.2021, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0-0581 від 28.05.2021.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на той факт, що вона є власницею будівлі - Коровнику № 2, площею 722,3 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Податковим повідомленням - рішенням № 0-0581 від 28.05.2021 позивачці, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов`язання, а саме податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченої фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості, податковий період 2020 рік, сума зобов`язання 15 635, 69 гривень. На переконання ОСОБА_1 , вищезазначене майно не має бути оподатковане, адже сільською радою не визначено ставку податку на нерухоме майно.

З огляду на наведене, позивачка просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0-0581 від 28.05.2021 на суму 15 635, 69 грн за податковий період 2020 року.

Через канцелярію суду відповідачем наданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач зазначив, що згідно з базою даних інформаційної системи ДПС України встановлено, що за ОСОБА_1 рахується нежитлова будівля загальною площею 722, 3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вищезазначеного, позивачці і було в автоматичному режимі сформовано податкове повідомлення-рішення по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020 рік від 28.05.2021 № 0-0581 на суму 15 635, 69 гривень.

Ухвалою від 17.01.2022 суд залишив без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0-0581 від 28.05.2021. Надав позивачці десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання суду належного документа про сплату судового збору за подання даного адміністративного позову вимоги майнового характеру в розмірі 992, 40 грн.

Ухвалою від 31 січня 2022 року суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження по справі № 200/744/22. Розгляд адміністративної справи № 200/744/22 суд вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

13 січня 2023 року суд відмовив у задоволенні заяви представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи, що у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження було відмовлено, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Разом з тим, суд зазначає, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», від 22 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 № 573/2022, від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затверджених Законами України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 № 2119, від 21 квітня 2022 року № 2212, від 22 травня 2022 року № 2263, від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, від 16 листопада 2022 року № 2738-IX відповідно, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 5 год 30 хв 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 5 год 30 хв 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 5 год 30 хв 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

З огляду на введення на території України воєнного стану, справа розглянута судом протягом розумного строку.

Розглянувши матеріали справи та всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши позивача, представників сторін, суд встановив наступне.

Позивачка, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України із зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_2 , про що свідчать копії паспорта серії НОМЕР_1 (а.с.12-13).

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця (а.с.31, 33).

Основними видами діяльності позивачки є індивідуальна мистецька діяльність, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, інші види роздрібної торгівлі поза магазинами, надання інших інформаційних послуг, надання інших індивідуальних послуг, інші види освіти, розведення крупної рогатої худоби молочних порід, розведення іншої великої рогатої худоби та буйволів (а.с.33).

Крім того, позивачка є платником єдиного податку (2 група) з 01.06.2019, про що свідчить витяг з реєстру платників єдиного податку від 29.05.2019 № 783 (а.с.32).

Як вбачається із матеріалів справи позивачкою було укладено два нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу частки нерухомого майна від 29 червня 2017 року та 30 червня 2017 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. від 29.06.2017 та 30.06.2017 (з урахуванням двох договорів про внесення змін від 29.08.2017 ) за реєстровими номерами №№ 2293, 2320, 3319, 3318 (а.с.14-16, 19-21).

Предметом вищезазначених договорів є придбання у власність 1/2 частку будівлі Корівника № 2, позначеного на технічному плані літерою А, матеріали стін цегляні, знаходиться також замощення (І) асфальтобетон, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 722, 3 кв.м.

Так, за даними витягів від 29.06.2017 № 90836522, від 30.06.2017 року № 90883161, від 29.08.2017 року № 95756826, 95757085 (а.с.17-18, 22-23) вбачається, що позивачка є власницею наступного майна «Загальна площа (кв.м): 722,3, Опис: Корівник № 2 позначений на технічному плані літерою А, матеріали стін цегляні, знаходиться також замощення (І) асфальтобетон, АДРЕСА_1 , спільна власність 1/2 частка.

Тобто, позивачка є власницею цілого об`єкту нерухомого майна внаслідок укладання двох договорів купівлі продажу частки нерухомого майна (1/2 + 1/2 = 1 частка) загальною площею 722, 3 кв.м.

У відповідності до Технічного паспорту на виробничий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 визначено цільове призначення об`єкту Корівник № 2 (а.с.24-28).

Головним управлінням ДПС у Донецькій області було сформовано та направлено на адресу позивачки податкове повідомлення рішення № 0-0581 від 28.05.2021, яким позивачці, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового Кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов`язання, а саме податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваного фізичними особами, які є власниками об`єкту нежитлової нерухомості, податковий період 2020 рік. Сума податкового зобов`язання з цього податку визначена у розмірі 15 635, 69 грн (а.с.35).

Позивачка, не погоджуючись із винесеним податковим повідомленням-рішенням, звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Частиною першою статті 67 Конституції України закріплено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів врегульовані положеннями Податкового кодексу України, який підлягає до застосування у редакції на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з п.п.16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 67 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Підпунктом 14.1.157 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України встановлено, що податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Згідно з пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий борг це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

За приписами пп. 19-1.1.22, пп. 19-1.34 п. 19-1 ст. 19-1 Податкового кодексу України контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу, зокрема здійснюють погашення податкового боргу, стягнення своєчасно ненарахованих та/або несплачених сум єдиного внеску та інших платежів; забезпечують визначення в установлених цим Кодексом, іншими законами України випадках сум податкових та грошових зобов`язань платників податків, застосування і своєчасне стягнення сум передбачених законом штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно з п. 58.1 статті 58 Податкового кодексу України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; завищення розміру задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Пунктом 58.2 статті 58 Податкового кодексу України передбачено, що податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг .

З 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII (далі - Закон № 71-VIII), яким запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається із: податку на майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Так, відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до пункту 10.3 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зважаючи на зміст наведених законодавчих норм, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є повноваженням місцевої ради, яке виконується шляхом прийняття відповідного рішення.

Як вбачається із матеріалів справи відповідно до рішення Пісківської селищної об`єднаної територіальної громади № 3-42 від 24 червня 2019 року (копія якого з Додатками долучена до матеріалів справи), оприлюдненого на офіційному сайті Пісківської громади, у Додатку 5 визначені ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Пісківської селищної об`єднаної територіальної громади, встановлені на 2020 рік та які вводяться в дію з 01 січня 2020 року (а.с.43-46).

Відповідно до зазначеного Додатку «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства, які зазначені у Державному класифікаторі будівель та споруд» не містять у собі ставку податку (стоїть прочерк у графі «Ставка»).

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено перелік об`єктів нерухомого майна, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та які не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

При цьому, виходячи із системного тлумачення вищевказаної норми Податкового кодексу України необхідно вказати, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Кожен з визначених підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и"), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо.

Згідно з пунктом "ж" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Аналіз змісту наведеної норми дає підстави для висновку, що правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати відповідно до пункту "ж" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є призначення такої будівлі для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а також особа має бути сільськогосподарським товаровиробником.

Так, згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого і введеного в дію наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року № 507, клас будівель сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства з кодом 1271 включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та т. ін. При цьому, він не включає споруди зоологічних та ботанічних садів (2412). До будівель з кодом 1271 відноситься: будівлі для тваринництва (1271.1); будівлі для птахівництва (1271.2), будівлі для зберігання зерна (1271.3), будівлі силосні та сінажні (1271.4), будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства (1271.5), будівлі тепличного господарства (1271.6), будівлі рибного господарства (1271.7), будівлі підприємств лісівництва та звірівництва (1271.8), будівлі сільськогосподарського призначення інші (1271.9).

Поняття ж "сільськогосподарський товаровиробник" визначено підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, згідно з яким це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власно виробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Водночас, у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України зазначено, що визначення сільськогосподарського товаровиробника дано виключно для цілей глави 1 "Спрощена система оподаткування, обліку та звітності" розділу XIV цього Кодексу "Спеціальні податкові режими", до якої віднесено четверту групу - сільськогосподарські товаровиробники. Таким чином, визначення "сільськогосподарський товаровиробник", яке міститься у підпункті 14.1.235. пункту 14.1статті 14 Податкового кодексу України застосовується виключно для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу "Спрощена система оподаткування, облік та звітність", що прямо визначено вказаним підпунктом.

Отже, до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дане визначення не застосовується, оскільки вказаний податок відноситься до розділу ХІІ "Податок на майно".

Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 Податкового кодексу України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років», під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Крім того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції». Так, згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати застосування визначень поняття сільськогосподарського товаровиробника у наведених законодавчих актах для цілей визначення змісту статусу сільськогосподарського товаровиробника, оскільки наведені поняття "сільськогосподарський товаровиробник" не суперечать його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, яке має чітко обмежену сферу застосування. Тому, як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України.

На користь висновку, що нормою підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України передбачено податкову пільгу, в тому числі і для фізичних осіб, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання. Законом України від 23 листопада 2018 року № 2628-VIII, підпункт "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Тобто, законодавець уточнив з 1 січня 2019 року, що сільськогосподарським товаровиробником є юридичні і фізичні особи.

Вирішуючи питання щодо наявності у позивачки права на пільгу, передбачену підпунктом «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, підлягало встановленню чи наділена позивачка статусом сільськогосподарського товаровиробника у розумінні наведених вище норм права у період 2020 року.

Корівник, який є власністю позивачки, підпадає під дію підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України та Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого і введеного в дію наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 № 507, клас будівель сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства з кодом 1271 (1271.1 Будівлі для тваринництва).

Однак, суд зазначає, що придбавши дві частині корівника у 2017 році, позивачка звернулась до Мигалківської сільської ради VII скликання із клопотанням.

Рішенням № 2/12-32 від 28 серпня 2018 року Мигалківська сільська рада Бородянського району Київської області надала дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність позивачки земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2, 0000 га в АДРЕСА_1 на території Мигалківської сільської ради Бородянського району Київської області (а.с.34).

Крім зазначеного документу доказів того, що позивачкою здійснювались будь-які дії щодо ремонту, реконструкції або експлуатації корівника за цільовим призначенням ОСОБА_1 до суду не надано.

Сільськогосподарська продукція, відповідно до п.п. 14.1.234 п.п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України - це продукція/товари, що підпадають під визначення груп 1-24 УКТ ЗЕД, якщо при цьому такі товари (продукція) вирощуються, відгодовуються, виловлюються, збираються, виготовляються, виробляються, збираються, виготовляються, виробляються, переробляються безпосередньо виробником цих товарів (продукції), а також продукти обробки та переробки цих товарів (продукції), якщо вони були придбані або вироблені на власних або орендованих потужностях (площах) для продажу, переробки або внутрішньогосподарського споживання.

Позивачкою не було надано жодного документу на підтвердження того, що на момент направлення спірного ППР вона була сільськогосподарським товаровиробником, внаслідок чого була б звільнена від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Також в податковий період, за який нараховано податкове зобов`язання (2020 рік), у позивачки не був зареєстрований необхідний вид діяльності (КВЕД) сільськогосподарського товаровиробника.

КВЕД 01.41 та 01.42, якими передбачено розведення великої рогатої худоби молочних порід та іншої рогатої худоби було зареєстровано ОСОБА_1 лише шляхом надання відповідної заяви від 20.02.2021 (а.с.33).

Як зазначив представник відповідача, Головним управлінням ДПС у Донецькій області в автоматичному режимі було сформовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 0-0581 від 28.05.2021 на суму 15 635, 69 грн, тобто без внесення будь-яких змін до бази даних.

Отже, підсумовуючи суд зазначає, що ставка, яку застосував податковий орган при обчисленні податку є необґрунтованою, оскільки рішенням Пісківської ОТГ «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Бучанського району на 2020 рік» така ставка податку саме щодо корівників не була встановлена, у зазначеній графі наявний прочерк.

У відповідності до приписів пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України в редакції, яка діяла до набрання чинності Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві" № 466-IX від 16.01.2020, який набрав чинності з 23.05.2020 було передбачено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Таким чином, якщо сільська, селищна, міська рада або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняли рішення про встановлення конкретних ставок з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки ( в тому числі і по корівникам), то мінімальною ставкою такого податку є «0» відсотків.

Крім того, суд зауважує, що радою об`єднаних територіальних громад за місцем знаходження майна позивачки було прийнято рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів. Проте, у вказаному рішенні ставка податку не визначена, а саме зазначено прочерк.

З огляду на викладене позовні вимоги позивачки про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Донецькій області № 0-0581 від 28.05.2021 за податковий період 2020 рік, підлягають задоволенню.

Отже, позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0-0581 від 28.05.2021 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо відшкодування витрат по наданню правничої допомоги у розмірі 3 000, 00 грн, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

За правилами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, у випадку задоволення позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Так, позивачкою в обґрунтування позиції щодо відшкодування судових витрат у справі щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення № 0-0581 від 28.05.2021 до суду наданий розрахунок судових витрат, в тому числі витрат з правничої допомоги, наданої адвокатом Карповою Н.В. у розмірі 3 000, 00 гривень, яка складається з: консультації з приводу виниклого спору з аналізом судової практики (складання висновку) - 2 години (250 гривень за 1 годину) 500, 00 гривень; збирання доказів для звернення із позовом до суду 500, 00 гривень; складання адміністративного позову з виготовленням додатків - 2 000, 00 гривень (а.с.50).

Крім того, позивачкою надана квитанція на оплату юридичних послуг № 1 від 05.01.2022 року, видана адвокатом Карповою Н.В., що позивачці надані: консультація з приводу виниклого спору - 2 години (250 гривень за 1 годину) 500, 00 гривень; збирання доказів для звернення із позовом до суду 500, 00 гривень; складання адміністративного позову з виготовленням додатків 2 000, 00 гривень, усього сплачено у готівковій формі 3 000, 00 грн. (а.с.52) та копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП 002529 від 12.03.2020 (а.с.51).

Разом з тим, позивачкою не було надано ані договору про надання адвокатських послуг, ані ордеру.

Верховним Судом у справі № 922/2604/20, зазначено, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

З огляду на відсутність документального підтвердження надання правової допомоги, а також враховуючи той факт, що позов та клопотання по справі були підписані особисто позивачкою, суд не вбачає підстав для відшкодування на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу.

Щодо відшкодування витрат зі сплати судового збору, суд зауважує, що у відповідності до приписів ст. 139 КАС України у зв`язку із задоволенням позову на користь позивачки, яка не є суб`єктом владних повноважень, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у розмірі 992, 40 грн., оскільки саме така сума була сплачена при поданні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст.2-15, 19-20, 42-48, 72-77, 90, 118, 139, 159-165, 199, 244-247, 255, 257-263, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) до Головного управління ДПС у Донецькій області (код ЄДРПОУ ВП 44070187, 87515, Донецької області, м. Маріуполь, вул. Італійська, буд. 59) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0-0581 від 28.05.2021- задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Донецькій області № 0-0581 від 28.05.2021 про накладення податкового зобов`язання відносно ОСОБА_1 у розмірі 15 635, 69 грн (п`ятнадцять тисяч шістсот тридцять п`ять гривень шістдесят дев`ять копійок), за податковий період 2020 рік.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992, 40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).

Повний текст рішення складено та підписано 13.01.2023.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Голуб