Справа № 320/9636/22
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2023-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2023 року Київ № 320/9636/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Шевченко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування постанов,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі відповідач), в якому позивачка просила суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову ВП № 63560734 від 04.03.2021 про накладення штрафу на позивачку у розмірі 1700, 00 грн. винесену головним державним виконавцем Києво-Святошинського (на цей час Вишневого) відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міщенко Ларисою Миколаївною;

- визнати протиправною та скасувати постанову ВП № 63560734 від 25.03.2021 про накладення штрафу на позивачку у розмірі 3400, 00 грн. винесену головним державним виконавцем Києво-Святошинського (на цей час Вишневого) відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міщенко Ларисою Миколаївною.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що державним виконавцем всупереч вимогам чинного законодавства безпідставно винесені постанови ВП № 63560734 від 04.03.2021 та ВП № 63560734 від 25.03.2021 про накладення штрафів у розмірі 1700, 00 грн. та 3400, 00 грн., оскільки будь-яких перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні як батьку їх спільної дитини вона не чинила. З урахуванням викладеного вважає, що постанови відповідача суперечать вимогам закону та підлягають скасуванню.

Відповідно до ухвали від 24.10.2022, що набрала законної сили 24.10.2022 та є обов`язковою до виконання, судом відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (далі третя особа).

Витребувано від відповідача Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) докази по справі, а саме: усіх належним чином засвідчених у придатному для читання вигляді копій матеріалів виконавчого провадження ВП № 63560734, у тому числі й усіх документів, які слугували підставами для винесення спірних постанов від 04.03.2021 та від 25.03.2021 у ВП № 63560734.

Оскільки в установлений строк витребуваних документів до суду не надійшло, відповідно до ухвали від 02.11.2022 судом повторно витребувано від відповідача вказані докази та застосовано до Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) захід процесуального примусу шляхом накладення штрафу в порядку частини першої статті 145 та частини першої статті 149 Кодексу адміністративного судочинства України.

Попереджено, що відповідно до частини шостої статті 149 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може скасувати постановлену ним ухвалу про стягнення штрафу, якщо особа, щодо якої її постановлено, виправила допущене порушення та (або) надала докази поважності причин невиконання відповідних вимог суду чи своїх процесуальних обов`язків.

Оскільки відповідачем виконані вимоги ухвали суду від 02.11.2022 та 21.11.2022 надані витребувані докази, ухвалою суду від 12.01.2023 скасовано постановлену ухвалу від 02.11.2022 про стягнення штрафу.

Від представника третьої особи до суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких просив суд у задоволенні позову відмовити. Стверджував, що винесені відповідачем постанови відповідають приписам чинного законодавства та покликані забезпечити контроль за виконанням рішення суду.

Від відповідача в установлений судом строк відзиву на позовну заяву з невідомих для суду причин не надійшло.

Враховуючи, що відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву в установлений судом строк без поважних причин не скористався, у відповідності до вимог частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд визнав за необхідне розгляд справи здійснювати за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2018 у справі № 759/17920/17, що набрало законної сили 25.02.2019, було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області про визначення способу участі у вихованні дітей.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначивши такі способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з синами - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території фактичного проживання ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 , при умові бажання та здоров`я дітей: у період з 11-00 год. неділі до 15-00 год. середи, у відсутності матері; 01 січня з 15-00 год. до 11-00 год. наступного дня (02 січня), у відсутності матері; 31 січня з 15-00 год. до 11-00 год. наступного дня (01 лютого), у відсутності матері; 09 лютого з 15-00 год. до 11-00 год. наступного дня (10 лютого), у відсутності матері; 14 травня з 11-00 год. до 11-00 год. наступного дня (15 травня), у відсутності матері, 22 жовтня неповнолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проводять з матір`ю, а також, стягнуто судові витрати.

21.10.2020 Святошинським районним судом м. Києва виданий виконавчий лист № 759/17920/17.

26.10.2020 стягувач ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про примусове виконання рішення.

Відповідно до постанови державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тертичною Вітою Володимирівною від 17.11.2020 відкрито виконавче провадження ВП № 63560734.

Постановою старшого державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сидоренка Романа Григоровича від 25.11.2020 ВП № 63560734 виконавчий документ № 757/17920/17 виданий 21.10.2020 переданий до Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).

Постановою від 07.12.2020 виконавче провадження ВП № 63560734 прийнято головним державним виконавцем Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Мальченко Тетяною Олександрівною та постановою від 07.12.2020 передано до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Відповідно до постанови від 17.12.2020 виконавче провадження ВП № 63560734 прийнято головним державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міщенко Ларисою Миколаївною.

Згідно з постановою головного державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міщенко Лариси Миколаївни від 04.03.2021 у ВП № 63560734, за невиконання вказаного судового рішення без поважних причин, постановлено накласти на боржника ОСОБА_1 штрафу в розмірі 1700, 00 грн.

Крім того, за повторне невиконання судового рішення відповідно до постанови ВП № 63560734 від 25.03.2021 про накладення штрафу, на позивачку накладено штраф у розмірі 3400, 00 грн.

Не погоджуючись із постановами про накладення штрафів, позивачка звернулася з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходив із такого.

У силу вимог частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VІІІ, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Разом із тим, статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною четвертою статті 19 Закону № 1404-VIII, сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина восьма статті 19 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини першої статті 63 Закону № 1404-VIII, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга статті 63 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до статті 64-1 Закону № 1404-VIII, виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 75 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника юридичну особу 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (частина друга статті 75 Закону № 1404-VIII).

Таким чином, із викладених норм чинного законодавства вбачається, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати судове рішення, проте не зробив цього.

Судом установлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що позивачкою як боржником у виконавчому провадженні ВП № 63560734, не виконано без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2018 у справі № 759/17920/17, з приводу чого суд звертає увагу на таке.

Як зазначалось вище, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2018 у справі № 759/17920/17 було зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначивши такі способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з синами - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території фактичного проживання ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 , при умові бажання та здоров`я дітей: у період з 11-00 год. неділі до 15-00 год. середи, у відсутності матері; 01 січня з 15-00 год. до 11-00 год. наступного дня (02 січня), у відсутності матері; 31 січня з 15-00 год. до 11-00 год. наступного дня (01 лютого), у відсутності матері; 09 лютого з 15-00 год. до 11-00 год. наступного дня (10 лютого), у відсутності матері; 14 травня з 11-00 год. до 11-00 год. наступного дня (15 травня), у відсутності матері, 22 жовтня неповнолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проводять з матір`ю, а також, стягнуто судові витрати.

Судом установлено, що до державного виконавця 12.01.2021 позивачкою подана заява-пояснення, відповідно до якої ОСОБА_1 стверджувала, що спілкування з дітьми в квартирі за вказаною судом адресою та часом може бути очним і заочним, а саме проводитись як за фізичною присутністю дітей, так і по відеоконференції, при обов`язковій умові бажання та здоров`я дітей. Також наголошувала, що згідно із Законом України рішення суду повинні виконуватись у точності. Оскільки суд не зобов`язував її усунути перешкоди у вихованні та спілкуванні батька з дітьми саме для очного спілкування і за рішенням суду необхідності у фізичному перебуванні дітей за вказаною адресою у зазначений час не має, ОСОБА_1 заявляла, що рішення суду № 759/17920/17 виконується нею у повному обсязі.

Стверджувала, що її діти можуть спілкуватись із батьком у будь-який час, оскільки у них є телефони, комп`ютери, усі контакти батька, і, їм ніхто не забороняє зв`язуватись з батьком і з ним спілкуватись. Зазначила, що спілкуються діти з батьком без її присутності все як у рішенні суду. При цьому, на якій території батько здійснює це спілкування позивачці невідомо. Зазначила, що батько ніколи не обмежував себе у спілкуванні з дітьми. Очно спілкувався з дітьми на території її та його фактичного проживання протягом багатьох років, у цьому році 4 місяці утримував у себе старшу дитину, незважаючи на рішення суду, бажання позивачки і режим спілкування визначений судом.

У цій же заяві позивачка посилалась на те, що рішення суду було ухвалене до моменту, як діти пішли до школи, а припиняти налагоджений учбовий процес дітей на 3 дні на тиждень для того, щоб перевести їх до Києва для очного спілкування з батьком порушує їхні конституційні права на здобуття освіти, а порушення режиму навчання погано впливає на здоров`я дітей.

Крім того, у зв`язку з пандемією коронавірусу фізичний контакт дітей з новими для них середовищем та людьми вкрай небажаний і ставить під загрозу життя та здоров`я не тільки самих дітей, а й тих, хто з ними спілкується. Тому на думку позивачки, в інтересах дітей правильно було б обмежити кількість міжобласних переїздів до мінімуму.

Зазначила, що оскільки третя особа минулого літа орендував житло у Полтавській області та звертався до виконавчої служби саме в Полтавській області, то усувати перешкоди у спілкуванні батька з дітьми на всіх інших адресах України вона судом не зобов`язана.

Зазначала про несприятливі для дітей умови квартири за адресою АДРЕСА_2 , яка є спільної власністю позивачки та третьої особи, оскільки за ініціативи ОСОБА_1 були виклики поліції та заміна дверних замків, у той час як квартира виставлена на продаж і туди приходять потенційні покупці, а третя особа перешкоджає продажу квартири і не відкриває двері.

Стверджувала також про домашнє насилля з покликанням на судову справу № 541/2331/20 про видачу обмежувального припису стосовно третьої особи, а також про викрадення дітей батьком на регулярній основі, зазвичай восени, а потім підкидання дитини під двері квартири позивачки.

Зазначала й про те, що батько дозволяє сину ОСОБА_7 грати в комп`ютерні ігри для користувачів 18+, зазвичай з 08 год. 00 хв. ранку до 00 год. 30 хв. ночі безупинно.

Крім того наголошувала, що рішення суду нею виконується у повному обсязі, оскільки спілкування батька з дитиною проводиться без часових обмежень вказаних у справі № 759/17920/17 по відеоконференції, оскільки на цей час позивачка з дітьми проживає в м. Миргороді Полтавської області.

Відповідно до пункту 9 розділу 9 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 зазначено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону.

При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.

Судом установлено, що від третьої особи на адресу державного виконавця надійшла заява від 12.01.2021 (зареєстрована за вх. № 508 від 13.01.2021) щодо невиконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2018 у справі № 759/17920/17, відповідно до якої стягувач, зокрема серед іншого, просив накласти на боржника штраф.

Аналогічна заява про невиконання вказаного судового рішення надійшла від третьої особи до відповідача 17.02.2021 (вх. № 2667).

Головним державним виконавцем 04.03.2021 прийнято постанову № 63560734 про накладення штрафу, якою на позивачку накладено штраф у розмірі 1700, 00 грн. Зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

19.03.2021 до відповідача надійшла заява (вх. № 5256) щодо невиконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2018 у справі № 759/17920/17, відповідно до якої стягувач просив накласти на боржника штраф.

25.03.2021 головним державним виконавцем прийнято спірну постанову № 63560734 про накладення штрафу, якою на позивачку накладено штраф у розмірі 3400, 00 грн. Зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

Вказані постанови прийняті з тих підстав, що боржником рішення суду станом на 04.03.2021 та 25.03.2021 не виконано без поважних причин.

У матеріалах спірного виконавчого провадження наявна копія акта від 21.01.2021 обстеження житлово-побутових умов, затвердженого начальником Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до якого за місцем проведення обстеження ( АДРЕСА_3 ) створено гарні умови для проживання, навчання, відпочинку та розвитку малолітньої дитини. Зазначено, що під час обстеження було проведено бесіду з малолітнім ОСОБА_7 . Хлопчик гарно розвинений та дуже привітний, вільно висловлює свої думки, емоційний та має характер. Повідомив, що навчається у школі № 6 в 3 класі у м. Миргороді, але він не хоче там жити та навчатись. Під час проживання з матір`ю, інколи мати на нього сварилась, а іноді й підіймала руку. Не пускала до батька на зустрічі, коли хотів ОСОБА_7 . Дозволяла спілкуватись із батьком лише телефоном. Зі слів ОСОБА_7 , йому комфортно проживати з батьком, хоче й далі проживати з ним та навчатись у місті Києві. Зазначено також, що ОСОБА_7 останній раз бачив матір разом із братом ОСОБА_8 11.01.2021. Із братом не спілкується, так як не знає його номер телефону, а коли телефонує матері вона не відповідає та не передзвонює.

Суд констатує, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.

Як установлено судом та не заперечується позивачкою, відповідно до поданої нею до відповідача заяви-пояснення, ОСОБА_1 , серед іншого, стверджувала, що спілкування з дітьми в квартирі за вказаною судом адресою та часом може бути очним і заочним, а саме проводитись як за фізичною присутністю дітей, так і по відеоконференції, при обов`язковій умові бажання та здоров`я дітей.

Також наголошувала, що оскільки суд не зобов`язував її усунути перешкоди у вихованні та спілкуванні батька з дітьми саме для очного спілкування і за рішенням суду необхідності у фізичному перебуванні дітей за вказаною адресою у зазначений час не має, ОСОБА_1 переконана, що рішення суду № 759/17920/17 виконується нею у повному обсязі.

У той же час зазначила, що рішення суду було ухвалене до моменту, як діти пішли до школи, а припиняти налагоджений учбовий процес дітей на 3 дні на тиждень для того, щоб перевезти їх до Києва для очного спілкування з батьком порушує їхні конституційні права на здобуття освіти, а порушення режиму навчання погано впливає на здоров`я дітей.

На думку позивачки, в інтересах дітей правильно було б обмежити кількість міжобласних переїздів до мінімуму.

З урахуванням викладеного судом установлено, що у визначений в рішенні суду № 759/17920/17 спосіб позивачка фактично не надала можливості третій особі в реалізації його права як батька на участі у вихованні дитини в зазначеному у рішенні суду місці та у визначений в рішенні час. Зворотного матеріали справи не містять.

Натомість третя особа неодноразово надсилав на електронну адресу позивачки електронні листи 24.01.2021, 07.02.2021, 21.02.2021, 07.03.2021, 21.03.2021 з бажанням побачитись і поспілкуватись із дітьми, проте судом не встановлено, що з боку позивачки вчинялись дії з метою надання третій особі такої можливості.

Таким чином позивачкою не доведено, а судом не встановлено, що третій особі з боку позивачки була надана можливість на побачення та спілкування з його молодшим сином.

У той же час третя особа заперечував щодо тверджень позивачки про відсутність з її боку перешкод у вихованні та спілкуванні батька з дітьми.

Позивачка у свою чергу не заперечувала факту, що у визначені в рішенні суду спосіб та місці третя особа не бачився та не спілкувався з його молодшим сином, а навпаки зазначала, що таке спілкування, на її переконання, можливе й заочно, тобто дистанційно.

При цьому суд відхиляє твердження позивачки про небажання молодшого сина ОСОБА_8 спілкуватись із його батьком, оскільки такі доводи є виключною позицією позивачки, а думка її сина ОСОБА_8 щодо небажання спілкуватись із батьком побудована виключно на думці та бажанні позивачки. Вказане підтверджено листом-бесідою від 21.01.2021 з неповнолітнім ОСОБА_9 , проведену начальником відділу Служби у справах дітей Миргородської міської ради.

Суд констатує, що у протилежному випадку, небажання дитини спілкуватись із батьком, не є самостійною підставою для невиконання позивачкою рішення суду, що набрало законної сили.

Суд уважає, що визначальною ознакою для накладення на боржника штрафу є саме не виконання рішення суду без поважних причин. Поважними можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником, та які не залежали від його волевиявлення.

Позивачка стверджувала, що заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.11.2019 у справі № 759/11044/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання.

Вказувала, що з грудня 2019 року позивачка проживала разом зі своїми синами ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_4 .

Стверджувала, що старший син ОСОБА_5 13.01.2021 був забраний його батьком ОСОБА_2 та не повернутий матері й досі, незважаючи на рішення суду у справі № 759/11044/19.

У зв`язку з викладеним покликалась на справу, яка перебуває в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва № 541/458/21 про негайне повернення дитини матері, проте станом на день розгляду цієї справи рішення по справі № 541/458/21 судом не ухвалено.

У той же час твердження позивачки про те, що з 13.01.2021 старший син ОСОБА_5 проживає з його батьком, не спростовують її тверджень щодо нездійснення нею перешкод третій особі та, відповідно, виконання рішення суду у справі № 759/17920/17 у вихованні та спілкуванні третьої особи з молодшим сином ОСОБА_4 .

При цьому суд не бере до уваги твердження позивачки в частині несприятливих для дітей умов квартири за адресою АДРЕСА_2 , яка є спільної власністю позивачки та третьої особи, оскільки ці твердження не підтверджені жодними документальними доказами.

Крім того суд відхиляє твердження позивачки про домашнє насилля з покликанням на судову справу № 541/2331/20 про видачу обмежувального припису стосовно третьої особи, а також про викрадення дітей батьком на регулярній основі, оскільки відповідно до рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, яке відповідно до постанови Полтавського апеляційного суду від 15.03.2021 набрало законної сили, у задоволенні заяви позивачки про видачу обмежувального припису відносно третьої особи було відмовлено.

Щодо викрадення третьою особою дітей з покликанням на зареєстровані кримінальні провадження, жодного вироку суду, який би вступив у законну силу та підтверджував ці факти, позивачкою суду не надано. При цьому ці обставини не є предметом розгляду цієї справи, отже судом до уваги не беруться.

Щодо винесення відносно позивачки аналогічних цьому предмету спору постанов про накладення штрафів від 15.12.2021, від 31.12.2021, від 06.01.2022 та від 13.01.2022 суд зазначає, що вони є предметом судового оскарження у справі № 640/3144/22, про що зазначала позивачка, однак рішення у справі № 640/3144/22 станом на день розгляду цієї справи судом не ухвалено.

Щодо тверджень позивачки про визнання протиправними та скасування постанов про накладення на неї штрафів від 20.01.2022 та від 27.01.2022 відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.09.2022 у справі № 640/6192/22 суд зазначає, що рішення у справі № 640/6192/22, предметом розгляду якої були аналогічні цьому предмету спору постанови було ухвалено з тих підстав, що суд, з висновками якого погодився Шостий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 21.11.2022 дійшов висновку, що нормами статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначено які дії, повноваження на вчинення яких державний виконавець має при невиконанні рішення та при повторному невиконанні рішення суду. Приписи ж статті 9 розділу ІХ Інструкції № 512/5 фактично змінюють положення статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», дозволяючи при цьому державному виконавцю виносити необмежену кількість постанов про накладення на боржника штрафу при кожному наступному невиконанні боржником відповідного судового рішення.

Як установлено судом, спірні постанови, що є предметом цього спору, винесені вперше державним виконавцем 04.03.2021 та 25.03.2021, тобто раніше, ніж постанови про накладення штрафів у межах справи № 640/6192/22 та № 640/3144/22, у зв`язку із чим спірні правовідносини в межах цієї справи не є тотожними правовідносинам, зокрема, у справі № 640/6192/22, хоча вони і виникли з одних і тих обставин невиконання рішення суду, але в різні проміжки часу.

Тобто, постанова про накладення на позивачку штрафу від 04.03.2021 була винесена державним виконавцем вперше на суму 1700, 00 грн. у межах повноважень та у спосіб, передбачений частиною третьою статті 64-1 та частиною першою статті 75 Закону № 1404-VIII, а постанова про накладення штрафу в сумі 3400, 00 грн. від 25.03.2021 за повторне невиконання рішення боржником, відповідно, у межах повноважень та у спосіб, передбачений частиною четвертою статті 64-1 та частиною другою статті 75 Закону № 1404-VIII.

Оскільки державний виконавець під час винесення спірних постанов дійшов висновку про невиконання без поважних причин позивачкою рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2018 у справі № 759/17920/17, що набрало законної сили 25.02.2019, а матеріалами справи підтверджено та в ході судового розгляду справи позивачкою не доведено фактичного виконання вказаного судового рішення та, відповідно, надання третій особі можливості побачитись із його молодшим сином у визначені в рішенні суду час та місці, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Під час розгляду справи судом не встановлено, а позивачкою не доведено, що в діях відповідача під час винесення спірних постанов наявні ознаки порушень вимог чинного законодавства або порушення процедури прийняття рішень.

Як установлено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами частини третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав суду належні та достовірні докази, а відтак, довів правомірність своїх постанов.

Натомість, позивачкою не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені нею доводи спростовані фактичними обставинами справи.

У підсумку з урахування зазначеного у сукупності, суд доходить висновку про відсутність підстав для визнання протиправними та скасування: постанови ВП № 63560734 від 04.03.2021 про накладення штрафу на позивачку у розмірі 1700, 00 грн. та постанови ВП № 63560734 від 25.03.2021 про накладення штрафу у розмірі 3400, 00 грн., винесених головним державним виконавцем Києво-Святошинського (на цей час Вишневого) відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міщенко Л.М., а відтак уважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходив із того, що статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено відшкодування позивачці витрат зі сплати судового збору у випадку відмови у позові.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_11 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог частини шостої статті 287 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Шевченко А.В.