Справа № 640/6530/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2023-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6530/20 Суддя першої інстанції: Літвінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національної поліції України на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної поліції України (далі - Відповідач, НП України), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України «По особовому складу» від 15.02.2020 №203 о/с в частині звільнення із служби в поліції підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника управління організації оперативних розробок та негласної роботи - начальника відділу організації негласної та оперативної роботи Департаменту протидії наркозлочинності;

- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді заступника начальника управління організації оперативних розробок та негласної роботи - начальника відділу організації негласної та оперативної роботи Департаменту протидії наркозлочинності з 16.02.2020;

- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.09.2022 позов задоволено повністю:

- визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 15.02.2020 №203 о/с в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника управління організації оперативних розробок та негласної роботи - начальника відділу організації негласної та оперативної роботи Департаменту протидії наркозлочинності;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління організації оперативних розробок та негласної роботи - начальника відділу організації негласної та оперативної роботи Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України, з 16.02.2020;

- стягнуто з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 982 700 (дев`ятсот вісімдесят дві тисячі сімсот гривень) 80 копійок.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимог чинного законодавства про працю ОСОБА_1 під час попередження про звільнення взагалі не пропонувалися вакантні посади, у той час як відповідний обов`язок НП України закріплено нормами Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон) та Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), положення якого підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Також підкреслив, що матеріали справи не містять відомостей про те, що Відповідачем здійснювався порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися працювати, із тими, кого було звільнено. Окремо суд зауважив, що за правилами КЗпП України поновлення незаконно звільненого працівника здійснюється саме на тій посаді, з якої відбулося звільнення.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано спеціальний статус норм Закону по відношенню до положень КЗпП України, а відтак призначення поліцейського на іншу посаду є правом, а не обов`язком роботодавця. Підкреслює, що оскільки ОСОБА_1 було звільнено із служби у поліції з 16.02.2020, то останнім днем роботи Позивача є 16.02.2020, а відтак він має бути поновлений з 17.02.2020, а не з 16.02.2020, як помилково вказав суд першої інстанції. Крім того, з урахуванням цього вказує, що судом неправильно обчислено середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки до періоду розрахунку включено 16.02.2020, за який грошове забезпечення вже було виплачено.

Після усунення визначених в ухвалі від 19.10.2022 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2022 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 25.11.2022.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2022 призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, наказом НП України від 26.01.2018 №65 о/с ОСОБА_1 з 26.01.2018 призначено на посаду заступника начальника управління організації оперативних розробок та негласної роботи - начальника відділу організації негласної та оперативної роботи Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України (а.с. 83).

Наказом НП України від 05.11.2019 №1127 затверджено перелік змін у штатах Національної поліції України (а.с. 85-89), яким скорочено посади з 64 до 64.

У зв`язку з викладеним 16.12.2019 ОСОБА_1 оголошено попередження під особистий підпис відповідно до пункту 1 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» про те, що наказом Національної поліції України від 05 листопада 2019 року №1127 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції» посаду, яку Позивач обіймав, скорочено, та про можливе наступне звільнення зі служби в поліції згідно з пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 84).

Наказом НП України від 15.02.2020 №203 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено з 16.02.2020 із служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини 1 статті 77 (а.с. 80).

Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу приписів ст. 19 Конституції України, ст. ст. 1, 3, 59, 68, 77 Закону України «Про Національну поліцію», ст. ст. 40, 49-2, 235 Кодексу законів про працю України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок №260), а також ряду правових позицій Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що Відповідачем при звільненні Позивача не було дотримано процедуру вивільнення у зв`язку із скороченням штату. У той же час суд зауважив, що поновлення незаконно звільненого працівника можливе лише на попередньо зайнятій ним посаді, на якій останній підлягає поновленню з 16.02.2020.

З такими висновками суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про Національну поліцію» визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації. Переміщення на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський, здійснюється у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду (п. 3 ч. 1 ст. 65 Закону).

Згідно ч. 1 ст. 68 Закону у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

При цьому за правилами частин 2-3 цієї ж статті поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Аналіз статей 65 та 68 Закону України «Про Національну поліцію» свідчить, що звільнення у зв`язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Указаний висновок щодо застосування положень ст. ст. 65, 68 Закону сформульований Верховним Судом у постанові від 08.09.2021 у справі № 640/8346/20.

У цій же постанові суд касаційної інстанції підкреслив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

У свою чергу судовою колегією враховується, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

У силу статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, нормами спеціального законодавства, а саме статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що призначення поліцейського, посада якого скорочується, на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції здійснюється за умови можливості його подальшого використання на службі та з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Водночас, приписами загального трудового законодавства, а саме статтею 49-2 КЗпП України врегульовано, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, установі, організації.

Таким чином, наведеними нормами врегульовано процедуру призначення поліцейського, посада якого скорочується, на іншу посаду, а також порядок пропонування такої посади.

При цьому з огляду на відсутність у Законі України «Про Національну поліцію» спеціальних положень, які регулюють порядок пропонування поліцейському іншої вакантної посади, у спірному випадку, як правильно зазначено судом першої інстанції, підлягають застосуванню загальні положення КЗпП України.

Указаний висновок також висловлений у вже згаданій раніше постанові Верховного Суду, чим спростовуються посилання Апелянта на те, що нормами Закону не передбачено обов`язку органу державної влади призначати поліцейського на іншу посаду.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, ні під час попередження про наступне вивільнення 16.12.2019, ні у подальшому ОСОБА_1 не пропонувалися будь-які вакантні посади, відмова від обіймання яких за наведеними вище правилами ст. 68 Закону є підставою для звільнення поліцейського із служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів. Доказів, які б спростовували відповідні висновки суду, Відповідачем всупереч положень ч. 2 ст. 77 КАС України не надано. Натомість, заперечуючи проти позову, НП України, як і в апеляційній скарзі, наголошує виключно на відсутності у неї обов`язку з призначення поліцейського на іншу посаду, що, як було неодноразово зазначено вище, не узгоджується як з нормами чинного законодавства, так й із сформованою судовою практикою щодо аналогічних за змістом правовідносин.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмітив, що лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів.

Формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва.

Отже особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади. У випадку, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Таким чином, Кодекс законів про працю України передбачає порядок звільнення працівників, яким мають керуватися роботодавці, оскільки саме вони є ініціаторами розірвання трудових відносин за скороченням штату. Отже, саме на роботодавців покладається обов`язок своєчасного, за два місяці, повідомлення працівника про звільнення, про наявні вакансії та запропонувати їм роботу, за наявності таких, а також встановити наявність у працівників переважного права на залишення на роботі та наявність визначених в законодавстві підстав для застосування цього переважного права (якщо кваліфікація та продуктивність праці таких працівників однакова).

Для виявлення працівників, які мають переважне право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки в довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен був з`ясовувати сам роботодавець, приймаючи відповідне рішення.

Разом з тим, як було встановлено раніше, Відповідач не надав доказів проведення порівняння кваліфікації та досягнень у службовій діяльності Позивача з іншими поліцейськими, які були залишені на службі в поліції внаслідок або скорочення штатів, або переведені на рівнозначні посади, з метою встановлення переважного права на залишення на службі в поліції, передбаченого частиною п`ятою статті 68 Закону України «Про Національну поліцію».

Докази, які б свідчили про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді (акт відповідного службового розслідування, документи, що характеризують позивача з негативної сторони або вказують на низький професійний рівень тощо) у матеріалах справи відсутні, а також НП України не доведено з`ясування перед звільненням обставин наявності переваг щодо залишення/продовження служби, зокрема, відсутня будь-яка оцінка послужного списку, наявність відзнак та заохочень.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з твердженням Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що оскаржуваний наказ НП від 15.02.2020 №203 о/с в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, враховуючи указані нормативні приписи, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Згідно позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 16.10.2012 у справі №21-267а12, а також Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 24.02.2021 у справі №821/358/16, від 11.02.2021 у справі №640/21065/18, від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235, ст. 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_1 має бути поновлений на посаді заступника начальника управління організації оперативних розробок та негласної роботи - начальника відділу організації негласної та оперативної роботи Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України.

Разом з тим, поновлюючи ОСОБА_1 на роботі з 16.02.2020, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно наказу НП України від 15.02.2020 №203 о/с датою звільнення Позивача зазначено 16.02.2020.

Відповідно до статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

У пункті 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, передбачено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Таким чином день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Виходячи з цього, 16.02.2020 був останнім робочим днем Позивача, а тому останній мав бути поновлений на посаді з наступного робочого дня, тобто з 17.02.2020.

Аналогічний підхід до визначення дати поновлення незаконно звільненого працівника з посади застосовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09.11.2021 у справі № 640/476/20, від 02.12.2021 у справі № 640/25187/19, від 26.05.2022 у справі № 640/594/20, від 20.10.2022 у справі № 120/6259/20-а.

Згідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За правилами п. 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Приписами п. п. 5, 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» порядок виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Ця норма є відсилочною та обумовлює існування спеціального нормативно-правового акта для унормування порядку (механізму) нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським.

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Порядок і умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 (далі - Порядок №260).

Верховний Суд у постанові від 21.11.2018 у справі № 808/928/16, де вирішувалося питання, у тому числі про стягнення на користь поліцейського суми середнього грошового утримання за час вимушеного прогулу, відзначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному.

Таким чином, ураховуючи, що, на день звільнення Позивача зі служби в поліції норми вказаного Порядку № 260, який є спеціальним нормативно-правовим актом для нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським, є діючими, вони підлягають застосуванню для визначення розміру грошового забезпечення, на чому правильно наголосив суд першої інстанції.

Так, пунктом 6 розділу ІІІ Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пунктом 9 розділу І Порядку №260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Отже, указаним нормативним актом встановлений порядок обрахунку виплати грошового забезпечення поліцейського за кожний календарний день, що за суттю аналогічно поняттю середньої заробітної плати. Так, вказана сума визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Наведений висновок узгоджується й з позицією Верховного Суду (зокрема, постанови від 14.11.2019 у справі № 814/695/16 та від 19.07.2018 у справі №805/1110/17-а), яка полягає у тому, що зі змісту Порядку № 260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, слідує, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Із змісту наданої НП України довідки про заробітку плату від 11.03.2020 №29/5-188 (а.с. 34) вбачається, що середньоденне грошове забезпечення, обчислене за правилами Порядку №100, з розрахунку календарних днів складає 1 054,40 грн. Будь-яких заперечень проти правильності та достовірності здійснених судом першої інстанції обчислень розміру середньоденної заробітної плати у ході апеляційного перегляду оскаржуваного рішення учасниками справи не висловлено.

Поряд з цим, враховуючи дату поновлення Позивача на роботі, розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути проведено, виходячи з кількості календарних днів у періоді з 17.02.2020 по 06.09.2022, а не з 16.02.2020 по 06.09.2022.

Як вже було зазначено вище, спірним питанням у цій частині є саме визначення дати поновлення ОСОБА_1 на посаді, а доводів щодо незгоди із визначеною судами середньоденною заробітною платою Позивача апеляційна скарга не містить.

Отже, оскільки період вимушеного прогулу за період з 17.02.2020 по 06.09.2022 у календарних днях складає 932, як правильно зазначено судом першої інстанції попри те, що останній початком періоду визначив 16.02.2020, то сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 982 700,80 грн (1 054,40 грн х 932 календарних дні).

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, прийшов до правильного висновку про протиправність оскаржуваного наказу про звільнення Позивача, наявність правових підстав для скасування спірного індивідуального акту та поновлення ОСОБА_1 на посаді із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак не врахував, що день звільнення є останнім робочим днем працівника, а відтак останній має бути поновлений з дня, наступного за таким. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення у відповідній частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити шляхом заміни в абзаці третьому його резолютивної частини дати з « 16.02.2020» на « 17.02.2020».

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Національної поліції України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2022 року - змінити шляхом заміни в абзаці третьому його резолютивної частини дати з « 16.02.2020» на « 17.02.2020».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 11 січня 2023 року.