Справа № 520/10657/19
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2023-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року

м. Київ

справа № 520/10657/19

адміністративне провадження № К/9901/26223/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача - Радишевської О.Р.,

суддів - Кашпур О.В., Уханенка С.А.

розглянув як суд касаційної інстанції в попередньому судовому засіданні адміністративну справу № 520/10657/19

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року, ухвалене у складі: головуючого судді Панова М.М., і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2020 року, ухвалену у складі: головуючого судді Спаскіна О.А., суддів Присяжнюк О.В., Любчич Л.В.,

УСТАНОВИВ:

І. Суть спору

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - ГУ НП у Харківській області, відповідач) з вимогами:

- визнати протиправним і скасувати наказ ГУ НП у Харківській області від 16.09.2019 №922 про застосування дисциплінарного стягнення до заступника начальника відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості Слідчого управління ГУНП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним і скасувати наказ ГУ НП у Харківській області від 17.09.2019 №331о/с про звільнення заступника начальника відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості Слідчого управління ГУ НП у Харківській області ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості Слідчого управління ГУ НП у Харківській області з 18.09.2019;

- стягнути з ГУ НП у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 вересня 2019 року до 10 жовтня 2019 року у сумі 11 277,8 грн.;

- стягнути з ГУ НП у Харківській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.09.2019 до дати поновлення на роботі з урахуванням середньоденного заробітку перед звільненням, який склав 663,40 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновок відповідача про його відсутність на службі без поважних причин є безпідставним. Як доводив позивач, 10.09.2019 його стан здоров`я різко погіршився, унаслідок чого він був вимушений звернутися до лікаря. Водночас 11.09.2019 він був відсутній на роботі з 15 год 00 хв у зв`язку з написанням рапорту про переведення на іншу посаду.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

11 вересня 2019 року до ГУ НП у Харківській області надійшов рапорт начальника відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості Слідчого управління ГУ НП у Харківській області про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 10.09.2019 і 11.09.2019.

Наказом ГУНП в Харківській області від 11.09.2019 № 1535 призначено службове розслідування за вказаним фактом.

Службовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_1 на підставі його рапорту з 19.08.2019 по 09.09.2019 надано частину щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік.

Відсутність ОСОБА_1 на службі 10.09.2019 та 11.09.2019 у своїх поясненнях, відібраних під час службового розслідування, підтвердили слідчі відділу розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості СУ ГУНП в Харківській області ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10, ОСОБА_11 ОСОБА_9 .

Згідно з довідкою ДУ «ТМО МВС України по Харківській області» від 13.09.2019 №33/41-979 ОСОБА_1 з 10.09.2019 по 13.09.2019 на лікуванні в поліклініці та госпіталі ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області» не перебував.

Службовим розслідуванням також встановлено, що 11.09.2019 ОСОБА_1 перебував в Індустріальному ВП ГУНП в Харківській області.

При цьому повноваження за посадою заступника начальника відділу поліції - начальника слідчого відділу поліції Індустріального відділу поліції ГУНП в Харківській області Дударєв О.В. тимчасово виконував у такі періоди: з 07.03.2019 до 07.04.2019 (наказ ГУНП в Харківській області від 07.03.2019 №67 о/с); з 01.04.2019 до 03.06.2019 (наказ ГУНП в Харківській області від 09.04.2019 №97 о/с).

ОСОБА_1 від дачі пояснень під час службового розслідування відмовився.

З урахуванням викладеного дисциплінарна комісія вважала доведеним факт відсутності ОСОБА_1 на службі 10.09.2019 і 11.09.2019 без поважних причин.

Наказом ГУ НП у Харківській області від 16.09.2019 №922 за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилося у відсутності на службі 10.09.2019 та 11.09.2019 без поважних причин, до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Наказом ГУ НП у Харківській області від 17.09.2019 № 331о/с позивач був звільнений зі служби відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) Закону України «Про Національну поліцію» з 17.09.2019.

Наказом ГУ НП в Харківській області від 24.09.2019 №336о/с унесено зміни до наказу від 17.09.2019 №331о/с: вирішено вважати його звільненим з 24.09.2019.

Підставою для внесення указаних змін була довідка ДУ «ТМО МВС України по Харківські області» від 16.09.2019 №3965 про тимчасову непрацездатність ОСОБА_1 у період з 16.09.2019 по 21.09.2019.

Не погоджуючись з указаними наказами, позивач звернувся до суду.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій вважали, що факт відсутності позивача на службі 10.09.2019 і 11.09.2019 підтверджується матеріалами, зібраними під час службового розслідування. Водночас позивач не довів наявності поважних причин відсутності на службі у вказані дні.

Так, суди попередніх інстанцій відхилили посилання позивача на звернення 10.09.2019 за медичною допомогою, що підтверджено довідкою Білопільської центральної районної лікарні від 10.09.2019, адже відповідно до вказаної довідки підстави для звільнення позивача від роботи за наслідками прийому були відсутні.

Щодо 11.09.2019, то судами попередніх інстанцій з пояснень позивача було встановлено, що він не заперечує щодо відсутності на робочому місці з 15 год 11.09.2019.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

12 жовтня 2020 року до Суду від позивача надійшла касаційна скарга на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2020 року, у якому скаржник просить скасувати вказані судові рішення й ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень у цій справі скаржник зазначає застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні статей 18, 77 Закону України «Про Національну поліцію» без урахування висновків щодо застосування цих норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №752/12360/16-а, від 27 червня 2018 року у справі №799/3487/16-ц, від 31 травня 2018 року у справі №324/1102/16-ц, від 16 серпня 2018 року у справі №461/4469/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі №205/6983/16-ц.

Позивач доводить, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що довідка Білопільської центральної районної лікарні від 10.09.2019 про звернення за медичною допомогою не є підтвердженням поважності причин відсутності на роботі суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №752/12360/16-а, від 27 червня 2018 року у справі №799/3487/16-ц, від 31 травня 2018 року у справі №324/1102/16-ц.

Позивач також зазначає, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що його відсутність на робочому місці 11.09.2019 підпадає під ознаки прогулу суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 16.08.2018 у справі № 461/4469/16-ц, від 12.09.2018 у справі №205/6983/16-ц.

Ухвалою Суду від 03 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження з указаних підстав.

V. Джерела права й акти їхнього застосування

Правові засади, порядок проходження служби в Національній поліції України визначено в Законі України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до частини першої статті 18 поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Частинами першою, другою статті 19 Закону №580-VІІI передбачено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут).

Відповідно до частин першої, третьої статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - це дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язує поліцейського, зокрема знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку.

Згідно зі статтею 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Частинами другою, третьою статті 13 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

VI. Позиція Верховного Суду

Спір у цій справі виник у зв`язку зі звільненням позивача зі служби в поліції за наслідками службового розслідування, у ході якого встановлено, що позивач без поважних причин був відсутній на службі 10 і 11 вересня 2019 року.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, доводить, що висновки судів попередніх інстанцій про неповажність його відсутності на службі є помилковими.

Позивач зазначає, що надав судам попередніх інстанцій довідку Білопільської центральної районної лікарні від 10.09.2019, яка підтверджувала факт його звернення за медичною допомогою.

Позивач зазначає, що відповідно до постанов Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №752/12360/16-а, від 27 червня 2018 року у справі №799/3487/16-ц, від 31 травня 2018 року у справі №324/1102/16-ц, відвідування лікаря є поважною причиною відсутності на роботі.

У контексті викладеного Суд зазначає, що у справі №752/12360/16 причиною звільнення особи відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул) стала відсутність особи на новому робочому місці, що було визначено їй в порядку переведення, згоду на яке особа не давала. Задовольняючи позов у справі №752/12360/16, суди виходили з того, що в такому випадку звільнення мало відбуватися відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, а не у зв`язку з прогулом.

Таким чином, посилання позивача на недотримання судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у справі №752/12360/16, є безпідставним.

Водночас у справах №799/3487/16, №324/1102/16-ц Верховний Суд погодився з оцінкою судів попередніх інстанцій про те, що відвідування особою лікаря є поважною причиною відсутності на роботі.

Проте фактичні обставини, за яких Верховний Суд погодився з такими висновками, істотно відрізняються від обставин цієї справи.

Так, у справі №799/3487/16 позивачка (1951 року народження) як на підставу відсутності на роботі посилалася на довідку лікаря Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва, копію медичної картки амбулаторного хворого, відповідно до яких у день відсутності позивачки на роботі її оглянув лікар хірург, за наслідками чого їй був встановлений конкретний діагноз.

У справі № 324/1102/16-ц позивачка у день відсутності на роботі також відвідала лікаря, яка діагностувала симптоматику гострого захворювання, що передбачала госпіталізацію.

Таким чином, у справах, на які посилається позивач, відвідування лікаря як поважна причина відсутні на роботі, було пов`язане з існуванням реального патологічного стану організму.

Як установили суди попередніх інстанцій у цій справі, за наслідками звернення позивача за медичною допомогою причин для звільнення позивача від роботи лікарем, який проводив огляд, установлено не було, що підтверджується довідкою Білопільської центральної районної лікарні від 10.09.2019, у якій у графі «Висновок» зазначено «Працездатний».

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що матеріалами справи не підтверджується наявність у позивача хвороби чи іншого розладу здоров`я, що свідчив би про поважність причин для нез`явлення на роботі 10.09.2019.

Аргументи позивача про те, що він не усвідомлював, що стан його здоров`я не давав йому підстав для звільнення від роботи, наведених висновків не спростовує.

З урахуванням викладеного Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність поважних причин відсутності позивача на службі 10.09.2019.

Щодо відсутності позивача на службі 11.09.2019, то Суд зазначає таке.

Як установили суди попередніх інстанцій, 11.09.2019 позивач до 15 години знаходився у приміщенні СУ ГУНП в Харківській області за адресою м. Харків, вул. Весніна 14, після чого виїхав до Індустріального ВП ГУНП у Харківській області з метою перевезення речей.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на висновки Верховного Суду у постанові від 16.08.2018 у справі №461/4469/16-ц, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 доводить, що виконання службового завдання за межами робочого місця не є прогулом.

Водночас позивач у касаційній скарзі не зазначає, виконання якого завдання (службових обов`язків) вимагало від нього від`їзду до Індустріального ВП ГУНП у Харківській області, якими доказами це підтверджується, з яких причин ці докази залишилися поза увагою судів попередніх інстанцій.

Водночас судами попередніх інстанцій встановлено, що службові обов`язки, пов`язані з від`їздом до Індустріального ВП ГУНП у Харківській області, позивач виконував у період з 07.03.2019 до 07.04.2019 та з 01.04.2019 до 03.06.2019, коли на нього були покладені обов`язки тимчасово відсутнього заступника начальника відділу поліції - начальника слідчого відділу поліції Індустріального відділу поліції ГУНП в Харківській області.

Проте з 04.06.2019 зазначених обов`язків позивач не виконував, а під час проведення службового розслідування було також встановлено, що ОСОБА_1 10.09.2019 та 11.09.2019 у канцелярії СУ ГУНП в Харківській області кореспонденції, яку належало доставити до Індустріального відділу поліції ГУНП в Харківській області, не отримував.

З урахуванням викладеного, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про недоведення позивачем, що залишення ним 11.09.2019 з 15 год місця несення служби і візит до Індустріального ВП ГУНП у Харківській області був здійснений в інтересах служби чи на виконання дорученого йому завдання.

За вказаних обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність поважних причин відсутності позивача на роботі 10.09.2019 і 11.09.2019 з 15 год.

Щодо зауважень позивача на прийняття відповідачем наказу від 17.09.2019 №331 о/с про звільнення зі служби у період його тимчасової непрацездатності, то Суд зазначає, що у постанові від 15.09.2020 у справі № 205/4196/18 Велика Палата Верховного Суду за схожих обставин справи, де предметом оцінки було звільнення позивача у період його тимчасової непрацездатності, зробила висновок, що у разі порушення гарантій, визначених частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

У постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 823/1455/17 викладено висновок щодо застосування статті 18 Дисциплінарного статуту у тотожних правовідносинах, відповідно до якого наявність самого лише факту винесення відповідачем оскаржуваного наказу [про реалізацію дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби] у період тимчасової непрацездатності позивача не є достатньою підставою для поновлення його на роботі, а тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача на працю є зміна дати звільнення зі служби в поліції відповідно до приписів частини другої статті 18 Дисциплінарного статуту із зазначенням дати звільнення зі служби - наступного робочого дня, після закінчення періоду тимчасової непрацездатності.

Як установили суди попередніх інстанцій, наказом ГУ НП в Харківській області від 24.09.2019 №336 о/с унесено зміни до наказу від 17.09.2019 №331 о/с і вирішено вважати його звільненим з 24.09.2019.

З урахуванням викладеного, Судом не встановлено порушень норм матеріального права під час реалізації відповідачем дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

Положеннями частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що їхні висновки є правильними, обґрунтованими і такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування чи зміни відсутні.

VII. Судові витрати

Ураховуючи результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2020 року у справі № 520/10657/19 залишити без змін.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська

Судді: О.В. Кашпур

С.А. Уханенко