Справа № 640/17620/21
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 січня 2023 року

м. Київ

справа № 640/17620/21

адміністративне провадження № К/990/37771/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 1 червня 2022 року у справі № 640/17620/21 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, за участю третіх осіб: Прем`єр-міністра України Шмигаля Дениса Анатолійовича, Міністра захисту довкілля та природних ресурсів України Абрамовського Романа Романовича, виконуючого обов`язки Генерального директора Державного спеціалізованого підприємства "Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами" Артимюка Олександра Олександровича про визнання незаконними та скасування розпорядження та наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, за участю третіх осіб: Прем`єр-міністра України Шмигаля Дениса Анатолійовича, Міністра захисту довкілля та природних ресурсів України Абрамовського Романа Романовича, виконуючого обов`язки Генерального директора Державного спеціалізованого підприємства "Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами" Артимюка Олександра Олександровича у якому просив суд:

- визнати незаконним і скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 493-р «Про погодження призначення Артимюка О.О. виконувачем обов`язки генерального директора Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами»;

- визнати незаконним та скасувати наказ Державного агентства з управління зоною відчуження України від 8 лютого 2021 року № 15-ос «Про призначення виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ»;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України провести призначення на посаду генерального директора Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» відповідно до діючих законів України та нормативно-правових актів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 1 червня 2022 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із такими судовими рішеннями, ОСОБА_1 втретє звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 27 грудня 2022 року за допомогою засобів поштового зв`язку.

У своїй касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 1 червня 2022 року у справі № 640/17620/21 та прийняти рішення про визнання незаконним і скасування розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 493-р.

Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з наступних підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду покликається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо розгляду судами першої інстанції черговості розгляду прохань викладених позивачем у адміністративному позові щодо призначення на посади керівників державних підприємств стратегічних для безпеки та економіки України. Проте, які саме норми права потребують такого висновку скаржник не зазначив, що в свою чергу, не є належним обґрунтуванням підстав звернення до суду касаційної інстанції, у розумінні пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд зазначає, що за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено, а судом не встановлено порушення прав останнього саме прийняттям оскаржуваного розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 493-р, а тому, з огляду на відсутність в даному випадку обов`язкової складової права для звернення до суду із позовом - наявність порушеного права саме цієї особи у спірних правовідносинах, оскільки таке право не може бути уявним, або заявленим на майбутнє, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині, що пред`явлена до Кабінету Міністрів України.

Щодо оскарження наказу Державного агентства України з управління зоною відчуження від 08 лютого 2021 року № 15-ОС, суд виснував, що позивач не довів, а суд не встановив, яким саме чином вказаний наказ впливає на права, свободи та інтереси позивача, оскільки він взагалі не стосується прав останнього, як і оскаржуване розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року №493-р., до того ж, наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 25 травня 2021 року № 52-ОС, який позивачем не оскаржується, визнано таким, що втратив чинність наказ від 08 лютого 2021 року № 15-ОС, а наказом від 16 вересня 2021 року № 147-ос Артимюка О.О. з 16 вересня 2021 року звільнено від виконання обов`язків генерального директора Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України та визнано таким, що втратив чинність наказ від 25 травня 2021 року № 52-ос «Про призначення виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ», що, відповідно, свідчить про те, що оскаржуваний позивачем наказ від 08 лютого 2021 року № 15-ОС втратив чинність ще до звернення позивача до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Водночас Верховний Суд наголошує, що передбачене частиною восьмою статті 4 Закону №2866-III право на звернення до суду є загальною прерогативою та обмежено певними категоріями правовідносин, з якими безпосередньо пов`язана статутна діяльність об`єднання, та законодавством, яке безпосередньо регулює відповідні правовідносини.

Верховний Суд України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 2а-2885/12/1470 висловив правову позицію, що право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, позивач оскаржує рішення, які є правовим актом індивідуальної дії.

Такі правові акти породжують права й обов`язки тільки для тих суб`єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб`єктів), яким його адресовано.

Право на захист це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оскарження останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого, в тому числі і третіх осіб, прав чи обов`язків у зв`язку із оскаржуваним рішенням не породжує для останніх і права на захист, тобто, права на звернення із адміністративним позовом.

Отже, скаржник має довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.

Аналізуючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом установлено, що зміст касаційної скарги викладено шляхом непослідовного опису обставин справи, у касаційній скарзі відсутні об`єктивні доводи на спростування висновків судів, а мотиви заявника зводяться до незгоди з судовими рішеннями. У скарзі не наведено жодного об`єктивного аргументу, який би пояснював порушення прав останнього саме прийняттям оскаржуваного розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 493-р.

Позивач також указує про неповне з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, однак фактично не погоджується з оцінкою доказів у справі, що свідчить про їхню переоцінку і виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку у постанові Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не є достатньою підставою для обґрунтування касаційної скарги, оскільки вимагає визначення норми права, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.

Лише загальні посилання на невідповідність судових рішень висновкам Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження. Тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Відтак, зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, в частині зазначення підстав касаційного оскарження судового рішення суду апеляційної інстанції з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України. Аргументи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, цитування нормативно правових актів, зазначення, що судом попередньої інстанції судове рішення ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу ОСОБА_1 належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 1 червня 2022 року у справі № 640/17620/21.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 1 червня 2022 року у справі № 640/17620/21 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, за участю третіх осіб: Прем`єр-міністра України Шмигаля Дениса Анатолійовича, Міністра захисту довкілля та природних ресурсів України Абрамовського Романа Романовича, виконуючого обов`язки Генерального директора Державного спеціалізованого підприємства "Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами" Артимюка Олександра Олександровича про визнання незаконними та скасування розпорядження та наказу, зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду