Справа № 160/8897/22
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2023-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 січня 2023 року м. Дніпросправа № 160/8897/22

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в у порядку письмового провадження в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2022 року

в адміністративній справі №160/8897/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу №113 від 14.06.2022, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2022 року у справі №160/8897/22 в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №113 від 14 червня 2022 року щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину російської федерації, в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне встановлення фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що, на думку позивача, судом першої інстанції не було враховано, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Водночас позивач вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою дійсність обставин обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань, та наявності загрози безпеці та свободі в країні походження, а також щодо побоювань застосування щодо позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, та небажання повертатись до країни походження внаслідок зазначених побоювань. Позивач також зазначає, що хоча й правоохоронними органами ведеться переслідування позивача на території російської федерації за статтею кримінальне правопорушення, що за своєю природою не є політичним, однак таке переслідування почалось відразу після здійснення позивачем політичних висловлювань в бік російської федерації по відношенню до України та військової агресії російської федерації проти України, анексії Криму, тощо. На думку позивача, відповідач, при прийнятті оскаржуваного рішення, не дослідив у повному обсязі усіх обставин, з якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов`язує надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, зокрема з огляду на те, що обставини на які посилається позивач у своїй апеляційній скарзі ідентичні обставинам дослідженим судами першої та апеляційної інстанції під час судового розгляду справи №0440/5861/18 за наслідком якого, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.09.2018 та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 встановлено безпідставність і необґрунтованість побоювань ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань у російській федерації у контексті п.п. 5-6 ч. 1 ст. 589 КПК України.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Тулома, Кольський район, Мурманська область російської федерації, є громадянином російської федерації, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_1 , виданого 30.01.2014, та копією свідоцтва про народження серії

НОМЕР_2 ОСОБА_1 прибув до України з території країни походження російської федерації.

14.03.2018 позивач звернувся із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області №28 від 03.04.2018 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із наказом відповідача, позивач оскаржив останній в судовому порядку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року у справі 0440/5861/18, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018, відмовлено в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 03.04.2018 №28.

Вказане судове рішення, зокрема, мотивоване тим, що позивач прибув на територію України у 2014 році, проте із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні звернувся лише 14.03.2018, перебуваючи у Дніпровській установі виконання покарань №4. Причиною звернення за захистом Єфіменко С.В. зазначив, що він не поділяє політику країни походження та засуджує її агресивну політику по відношенню до України. Також з рішення вбачається, що відділом міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на запит Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо перевірки громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який звернувся із клопотанням до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні повідомлено, що здійсненою перевіркою (реєстраційний №1677 від 19.04.2018) за обліками інформаційно-пошукової системи Генерального секретаріату Інтерполу е-ASF2 було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває у міжнародному розшуку з 28.06.2017 з метою арешту та екстрадиції до російської федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 228 КК рф. Крім того, у судовому рішенні було акцентовано увагу на тому, що листом від 21.03.2018 №14-6591-17 прокуратура Дніпропетровської області повідомила Головне управління ДМС у Дніпропетровській області про те, що ОСОБА_1 перебуває у міжнародному розшуку та розшукується УФСКН росії по Мурманській області по кримінальній справі №24-5322(10) від 05.01.2014 з метою арешту та екстрадиції за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 228 КК російської федерації (незаконне придбання, зберігання без мети збуту наркотичних засобів у великому розмірі). Інкримінований ОСОБА_1 злочин за законодавством України відповідає ч. 2 ст. 309 КК України та є екстрадиційним, оскільки передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 5 років. З огляду на приписи Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зазначені обставини стали підставою для прийняття рішення, оформленого у формі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №28 від 03.04.2018 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина російської федерації ОСОБА_1 згідно з пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Частиною четвертою статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

14.12.2018 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області позивач звернувся з новою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.12.2018, яку було розглянуто та надано відповідь від 14.12.2018 №Є-4128/6/1201-18, щодо порядку звернення із заявою.

Не погоджуючись із наданою йому відповіддю від 14.12.2018 позивач звернувся до суду із позовом у справі №160/16620/21, в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у розгляді заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не проведення попереднього розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до встановленого ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області провести попередній розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до встановленого ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 по справі №160/16620/21 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.05.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії скасовано. Позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не проведення попереднього розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до встановленого ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області провести попередній розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до встановленого ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку.

На виконання вказаного судового рішення Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було запрошено ОСОБА_1 для проведення співбесіди та відповідних заходів (протокол співбесіди від 07.06.2022, справа № 2022DP0003).

За результатом розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем було складено висновок від 14.06.2022 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вказаному висновку відповідач зокрема вказав про те, що: «З огляду на оголошення заявника у міжнародний розшук, у обставинах справи заявника є елементи об`єктивної сторони, які свідчать про непереконливість його твердження про політичну вмотивованість кримінального переслідування в країні громадянської належності: статтею 3 Статуту Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерполу категорично забороняється країнам-підписантам такого міжнародного договору заносити до бази Інтерполу дані осіб з політичних, військових, релігійних або расових мотивів. Такі дані заносяться у базу Інтерполу після перевірки їх Генеральним секретарем Інтерполу на відповідність вимогам Статуту. Таким чином, заявник не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинення дій, за які на нього відповідальність визначена Кримінальним кодексом російської федерації. Небажання заявника повертатися до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства країни громадянської належності, є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. Згідно з пунктом 56 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно зі звичайним правом. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець це жертва чи потенційна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя. Отже, у громадянина російської федерації ОСОБА_1 умови передбачені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, відсутні.».

14.06.2022 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було прийнято наказ №113 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відповідно до п. 1.1 якого вирішено відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

Про прийняття вказаного рішення позивача повідомлено відповідно до повідомлення ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 15.06.2022.

Правомірність наказу відповідача №113 від 14.06.2022 є предметом судового розгляду у даній справі.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи було встановлено відсутність загрози для позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Суд зазначив, що інформація щодо переслідування громадян рф, які будь-яким чином висловлюють підтримку України в російсько-українському конфлікті є загальновідомою. При цьому, позивач не надав суду ані документів, ані інформаційних матеріалів, які б підтверджували його публічні висловлювання щодо такої позиції та поінформованість про неї російської влади, а тому суд погоджується із висновком та запереченнями відповідача, що заява позивача від 05.12.2018 року не містить об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань, що є необхідним для вирішенням питання оформлення документів заявника для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас, у матеріалах справи містяться докази перебування позивача у розшуку за вчинення на території російської федерації злочину, передбаченого частиною 2 статті 228 Кримінального кодексу російської федерації, якій відповідає кримінальному правопорушенню, передбаченому ч. 2 ст. 309 КК України. Суд зазначив, що намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності за вчинення злочину в своїй країні шляхом переховування в іншій країні, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту. Враховуючи встановлені обставини, оскільки у заяві від 05.12.2021 підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, залишились незмінними, є тотожними підставам звернення, зазначених у заяві від 14.03.2018, в задоволенні якої наказом №28 було раніше відмовлено у зв`язку із відсутністю підстав, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону №3671 для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку, що відповідачем своїм наказом №113 правомірно та обґрунтовано відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI), відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За приписами частини першої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною п`ятою статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою прийняття спірного наказу ГУ ДМС у Дніпропетровській області №113 від 14.06.2022, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є відсутність умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Згідно з частиною першої статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 р. №649 (далі - Правила №649).

Відповідно до пункту 1.2. Правил №649 інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви (підпункт «е» пункту 2.1 розділу II Правил №649).

В Конвенції про статус біженців 1951 року і в Протоколі 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року № 2004/83/ЕС в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

За змістом пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Пунктом 37 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (видання 1992 року; далі - Настанови) встановлено, що для надання статусу біженця, у першу чергу, є важливою оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Пунктами 45, 66 Настанов передбачено, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду №К/9901/53161/18 від 21.11.2019 (справа №816/2279/17).

З протоколу співбесіди від 07.06.2022 слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином рф, агностик, військовозобов`язаний, має повну середню освіту. На початку лютого 2014 року ОСОБА_1 без перешкод нелегально залишив територію рф шляхом перетину кордону з Україною поза пунктами пропуску за допомогою приватного перевізника, не використовуючи документів. Підставою для вчинення вищезазначеного вчинку стали нібито як, за словами ОСОБА_1 , переслідування на території рф державними органами у зв`язку із тим, що у грудні 2013 року він неодноразово дискутував з працівниками поліції щодо підтримки народу України в поваленні влади ОСОБА_2 і становленню народної влади, а також негативно висловлювався щодо майбутнього приєднання Криму до рф та назріваючої війни на сході України. У зв`язку із чим зазнав застосування фізичної сили, залякувань, які представляли реальну загрозу безпеці, життю, здоров`ю та свободі. Згодом, на думку позивача, переслідування через політичні переконання вилились в сфабриковані кримінальні справи, до яких він не має жодного відношення, а тому через погрози та переслідування ОСОБА_1 був вимушений залишити територію рф, та вирушити на свою історичну Батьківщину - Україну, оскільки його родичі є українцями. Після прибуття на територію Україну, ОСОБА_1 вирушив у напрямку столиці України, де займався будівництвом разом з будівельною бригадою, з якою він працював та їздив різними містами України. В місто Марганець, де мешкає позивач на теперішній час, він потрапив приблизно в 2015-2016 роках. Як зазначив ОСОБА_3 , відповідно до протоколу співбесіди, він не звертався до міграційної служби України з будь-яких питань тому, що коли він прибув до України, вона, як він вважав, була під контролем рф, і він боявся звертатись, до того ж він не знав про таку можливість і тому весь час проживав в Україні нелегально.

Окрім того, під час співбесіди 07.06.2022 ОСОБА_1 стверджував, що він не згодний з першою відмовою у наданні статусу біженця, зауважив, що він має право на отримання такого статусу, оскільки обставини, які змусили його звернутись у 2018 році із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стали більш очевидними, за словами заявника виявилося ставлення росіян до українців, яке вилилось у війну та геноцид проти українського народу.

Під час проведення співбесіди ОСОБА_1 не повідомив про свою участь, або своїх родичів у жодній політичній, релігійній, військовій, соціальній організації або партії.

З матеріалів даної справи слідує, що під час розгляду попередньої заяви-анкети ОСОБА_1 від 14.03.2018, були розглянуті твердження заявника та встановлено наступне: заявник є українцем за походженням, але народився та виріс в рф; в рф існують переслідування осіб за ознакою громадянства України, та стосуються політичних в`язнів, які знаходяться на території російської федерації, заявник не звинувачується органами рф в сепаратизмі чи інших діях, на які направлене антиекстріміське законодавство рф, про що повідомляється в інформації по країні походження заявника, а отже до осіб, які переслідуються за політичні погляди, заявник не належить; заявник не входив до складу жодної політичної, релігійної, військової або соціальної організації, не брав участі в жодних мітингах; заявник не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через існуючу кримінальну відповідальність в рф, що підтверджується інформацією, отриманою від Дніпропетровської обласної прокуратури, а саме: за дорученням Генеральної прокуратури України проведено екстрадиційну перевірку обставин, що можуть перешкоджати видачі до російської федерації ОСОБА_1 для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 228 КК російської федерації. За відомостями, встановленими під час екстрадиційної перевірки, на території України ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався. Генеральною прокуратурою України 30.08.2019 було прийнято рішення про видачу (екстрадицію) згаданої особи до російської федерації для притягнення до кримінальної відповідальності (лист Дніпропетровської обласної прокуратури від 03.06.2022 №19-6591-17).

З 2018 року по 2022 рік побоювання ОСОБА_1 не змінились. З моменту прибуття до України, тобто з 2014 року, і до моменту прийняття спірного наказу, ОСОБА_1 мешкав в Україні нелегально. Позивач не бажає повертатися до російської федерації, оскільки вважає, що існує загроза його безпеці, життю, здоров`ю та свободі, у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, через його політичні погляди.

Матеріали даної справи не містять, а позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що він підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні через свої політичні погляди. Також у матеріалах справи відсутні нові докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі у країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Судом першої інстанції було правильно встановлено відсутність загрози для позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що інформація щодо переслідування громадян рф, які будь-яким чином висловлюють підтримку України в російсько-українському конфлікті є загальновідомою. При цьому, позивач не надав суду ані документів, ані інформаційних матеріалів, які б підтверджували його публічні висловлювання щодо такої позиції та поінформованість про неї російської влади, а тому суд першої інстанції правильно погодився із висновком відповідача, що заява позивача від 05.12.2018 не містить об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань, що є необхідним для вирішенням питання оформлення документів заявника для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, у матеріалах справи містяться докази перебування позивача у розшуку за вчинення на території російської федерації злочину, передбаченого частиною 2 статті 228 Кримінального кодексу російської федерації, якій відповідає кримінальному правопорушенню, передбаченому ч. 2 ст. 309 КК України.

Суд першої інстанції правильно вказав, що намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності за вчинення злочину в своїй країні шляхом переховування в іншій країні, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту.

Враховуючи встановлені обставини, оскільки у потворно поданій заяві-анкеті підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, залишились незмінними, є тотожними підставам звернення, зазначених у заяві від 14.03.2018, в прийнятті якої наказом №28 від 03.04.2018 було раніше відмовлено у зв`язку із відсутністю підстав, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону №3671 для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем своїм наказом №113 правомірно та обґрунтовано відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

За даних обставин суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову в задоволенні позову прийнято без порушення норм матеріального права, тому останнє підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2022 року справі №160/8897/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Т.І. Ясенова

суддя Д.В. Чепурнов