Справа № 240/1418/22
Суддя: Липа Володимир Анатолійович
Дата ухвалення: 2023-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 року м. Житомир справа № 240/1418/22

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Липи В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області , третя особа: Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2020 по 06.12.2021;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2020 по 06.12.2021 в розмірі 435850,90 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідачем не було проведено повного розрахунку в день звільнення, а тому на його користь має бути виплачений середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач, на виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі, до суду направив відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову повністю. Заперечуючи проти позову стверджує, що на день звільнення у позивача не було спору щодо розміру суми, яка підлягала виплаті йому при звільненні, а також не було судових рішень, що набрали законної сили та підлягали виконанню Територіальним управлінням ДСА України в Житомирській області. Тому, вважає, що відповідачем проведено повний розрахунок при звільненні в строки, передбачені ст.116 КЗпП.

Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, дійшов наступних висновків.

Встановлено з матеріалів справи, що 14 вересня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді Романівського районного суду Житомирської області, що підтверджується записами у трудовій книжці.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року у справі №240/19589/20 зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Житомирській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України та ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та виплатити недоотриману частину та різницю компенсації за дні невикористаних відпусток за вказаний період.

На виконання судового рішення у справі №240/19589/20 на банківський рахунок позивача надійшли грошові кошти на суму 150 569,42 грн лише 06.12.2021.

Вважаючи протиправною бездіяльністю непроведення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, законодавством установлений обов`язок роботодавця провести в день звільнення працівника виплату йому всіх сум, що належать від підприємства, установи, організації. Водночас за невиконання такого обов`язку встановлена відповідальність для роботодавця (виплата працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку) у випадку відсутності спору про розмір сум та у випадку, коли такий спір вирішено на користь працівника.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №400/2884/18, від 16.07.2020 у справі №812/1259/17, від 16.07.2020 у справі №825/1540/17, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 13.08.2020 у справі №808/610/18.

Статтею 52 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) визначено, що суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 указаного Закону суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Таким чином, після зарахування судді до штату суду він є працівником цього суду і отримує заробітну плату у вигляді суддівської винагороди. У разі звільнення - суддя припиняє трудові відносини із цим судом, а тому має право на повний розрахунок із ним відповідно до ст. 116 КЗпП України, оскільки спеціальним Законом №1402-VIII питання спірної компенсації не урегульоване.

Відповідно до наявного в матеріалах справи здійсненого ТУ ДСА України в Житомирській області розрахунку доплати суддівської винагороди ОСОБА_1 на виконання судового рішення у справі №240/19589/20 розмір такої доплати становив 187042,76 грн (без відрахувань податків та зборів).

Як підтверджується копією розрахункового листа ОСОБА_1 за грудень 2021 року, копією виписки з карткового рахунку та не заперечується відповідачем у відзиві, вказана сума коштів з відповідним відрахуванням податків та зборів виплачена позивачу 06.12.2021.

Зважаючи на те, що звільнення позивача відбулось 14.09.2020, а сума доплати суддівської винагороди на виконання судового рішення у справі №240/19589/20 виплачена 06.12.2021, має місце факт невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

При цьому суд констатує, що станом на час звільнення ОСОБА_1 був відсутній спір про розміри належних йому сум, а спір у межах справи №240/19589/20 вирішений на користь працівника (позивача), протилежного відповідачем не доведено.

Водночас, слід звернути увагу, що в законодавстві відсутня вказівка на те, що роботодавець звільняється від відповідальності, встановленої в ст. 117 КЗпП України, у випадку виплати працівникові сум на виконання судового рішення.

Враховуючи встановлений факт невиплати з вини ТУ ДСА України в Житомирській області належних звільненому ОСОБА_1 сум (187042,76 грн без відрахувань податків та зборів) у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України (14.09.2020), необхідним є зобов`язання відповідача виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, а саме, з 15.09.2020 по 06.12.2021.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладене розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Згідно з наданою ТУ ДСА України в Житомирській області довідкою від 23.12.2021 середньоденна заробітна плата складала 4465,12 грн, кількість фактично відпрацьованих робочих днів протягом двох останніх місяців роботи на займаній посаді - 35 днів.

Час затримки виплати належних звільненому ОСОБА_1 сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме, з 15.09.2020 по 06.12.2021 складає 308 робочих днів.

Відтак, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 1375256,96 грн (4465,12 грн х 308 робочих дні).

Однак, вирішуючи питання щодо розміру суми середнього заробітку, який підлягає відшкодуванню,суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати, визначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, наступні фактори:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен урахувати принцип співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказана позиція узгоджується із згаданими вище висновками Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір невиплаченої суддівської винагороди при звільненні складає 150569,42 грн (з відповідним відрахуванням податків та зборів). З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне розрахувати розмір компенсації наступним чином: 150569,42 грн / 1375256,96 грн (частина невиплаченої суддівської винагороди при звільненні / середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,109484, а 4465,12 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,109484 (істотність частки) х 308 (кількість днів затримки розрахунку) = 150568,63 грн.

Правильність саме такого алгоритму розрахунку підтверджується також постановою Верховного Суду від 10.06.2021 у справі №580/2857/20.

Водночас законодавством не встановлено обов`язку виплачувати такий середній заробіток з урахуванням індексації, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд прийшов до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 150568,63 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на викладене та встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до квитанції №123378139 від 11.01.2022 позивачем за подання до суду даного позову сплачено судовий збір в розмірі 4262,00 грн.

За таких обставин, оскільки позовні вимоги задоволено частково, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 в сумі 2131,00 грн.

Керуючись статтями 72, 77, 90, 139, 143, 243-246, 260-262, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області (вул. Бориса Лятошинського, 5,м.Житомир,10014.Код ), третя особа -Державна судова адміністрація України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601. Код ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.09.2020 по 06.12.2021.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому сум з 15.09.2020 по 06.12.2021 в розмірі 150568,63 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 понесений ним судовий збір в сумі 2131,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Липа