Справа № 420/861/20
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2023-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/861/20
12 січня 2023 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Свиди Л.І.
судді - Білостоцького О.В.
судді - Завальнюка І.В.
розглянувши в порядку письмового провадження матеріали заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року за виключними обставинами в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним, скасування п. 46 протоколу № 69 та зобов`язання здійснити виплату,-
ВСТАНОВИВ:
До суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року за виключними обставинами в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним, скасування п. 46 протоколу № 69 та зобов`язання здійснити виплату.
За цією заявою відкрито спрощене позовне провадження та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження. В обґрунтування заяви представник позивача зазначає, що підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 стало застосування судами норми чинного на той час пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ. При цьому, Конституційний Суд України рішенням від 06.04.2022 року №1-р(ІІ)/2022 у справі №3-192/2020(465/20) визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 163 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ зі змінами. Представник позивача також зазначив, що оспорювані приписи Закону, яким встановлено обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років, не узгоджуються з засадничими конституційними цінностями, зокрема такими, як принцип поваги до захисту прав людини, принцип верховенства права в аспекті домірності та вимог щодо соціального захисту військовослужбовців. Зазначена умова є істотною умовою для постановлення правильного рішення у справі та визнання права позивача на отримання одноразової грошової допомоги.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у відзиві зазначив про розгляд заяви без його участі. З відзиву на заяву вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення заяви позивача про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року за виключними обставинами, оскільки за змістом ст. 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення. У пункті 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 06.04.2022 року №1-р (ІІ) /2022 у справі №3-192/2020 (465/20) зазначено, що п. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-
ХІІ зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Отже, дія пункту 4 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ втратила чинність з 06.04.2022 року. Рішення Конституційного Суду України №1-р (ІІ)/2022 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи вищевикладені приписи КАС України суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
ОСОБА_1 проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій (в тому числі під час виконання інтернаціональних обов`язків в р. Афганістан) відповідно Довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.06.2009 року №212.
Відповідно Довідки Міністерства охорони здоров`я України серії МСЕ №117421 від 18.02.1997 року ОСОБА_1 при первинному огляді встановлено третю групу інвалідності (травма при виконанні обов`язку військової служби).
Відповідно Довідки Міністерства охорони здоров`я України серії МСЕ №052473 від 18.02.1998 року ОСОБА_1 при повторному огляді встановлено третю групу інвалідності (травма при виконанні обов`язку військової служби).
Відповідно Довідки Міністерства охорони здоров`я України серії 12ААБ №032469 від 13.08.2018 року ОСОБА_1 при повторному огляді встановлено другу групу інвалідності (травма при виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії).
Позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявою щодо вплати одноразової допомоги у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності, з переліком відповідних документів.
Позивачу було відмовлено у виплаті одноразової допомоги у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності, що стало підставою для звернення до суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року позивачу відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року - залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що повторний огляд, за наслідками якого позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності відбувся 06.08.2018 року, тоді як первинно інвалідність ІІІ групи встановлено 18.02.1997 року та повторно 18.02.1998 року. І оскільки між цими подіями минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 06.08.2018 року (день встановлення інвалідності).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ, який набрав чинності з 01.01.2014 року, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017 року) п. 4 ст. 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим, який передбачає, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Таким чином, станом на день відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи, п. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ передбачав обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, дворічним строком.

Рішенням Конституційного Суду України від 06.04.2022 року №1-р(II)/2022 у справі №3-192/2020(465/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII.

При цьому суд вважав невиправданим законодавчо обмежувати часовими рамками (строком у два роки) настання причинно-наслідкового зв`язку між пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим особою під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням нею обов`язків військової служби, та динамікою стану здоров`я. Такий правоприпиняльний (преклюзивний) строк має бути об`єктивно оцінений, обумовлений індивідуальним станом здоров`я кожної особи, яка отримала поранення (контузію, травму або каліцтво) під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням нею обов`язків військової служби, в межах розумного строку.

Таким чином, оспорюванні приписи Закону, якими встановлено обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років, не узгоджуються з засадничими конституційними цінностями, зокрема такими, як принцип поваги до захисту прав людини, принцип верховенства права в аспекті домірності та вимог щодо соціального захисту військовослужбовців (статті 3,8,17,46 Конституції України).

Суд звертає увагу, що у пункті 2 резолютивної частини Рішення №1-р(II)/2022 визначено, що пункт 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічні положення містяться у статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII.

Крім того, у ст. 97 цього Закону визначено, що КСУ у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 150 Конституції України, а також ч. 2 ст. 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення КСУ мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України (Конституційний Суд України) та Закону України «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Тобто, рішення КСУ поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена КСУ неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням (п. 9.9 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 922/1391/18).

Даний правовий висновок наведено у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі № 4819/49/19.

Таким чином, пункт 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII не підлягає застосуванню з 06.04.2022 року, що прямо встановлено Рішенням №1-р(II)/2022.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, наявність Рішення №1-р(II)/2022 не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, крім того, на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття рішення судом першої інстанції положення вказаної норми були чинними та підлягали застосуванню.

Також, суд враховує, що положеннями частини першої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто, зокрема, за виключними обставинами.

Відповідно до п. 1 ч. 5, ч. 6 ст. 361 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до частин першої та другої статті 365 Кодексу адміністративного судочинства України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2, пунктами 1, 2 частини 5 статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині 1 цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 368 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду. Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами Верховний Суд може також скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції.

Суд зазначає, що положення пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України містять імперативний припис, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки за умови, якщо таке рішення суду ще не виконане.

Слід звернути увагу, що словосполучення ще не виконане, яке вживається у пункті 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, не передбачає множинного тлумачення або множинного його розуміння, а також розширеного тлумачення. Вказана процесуальна норма має імперативний характер, є чіткою та не може бути застосована інакше ніж це передбачено процесуальним законодавством.

Враховуючи вказані положення чинного законодавства, а також, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року (набрало законної сили), про перегляд якого за виключними обставинами з відповідною заявою звернувся ОСОБА_1 , яким у задоволенні позову відмовлено, суд зазначає, що не може вважатись невиконаним, в розумінні положень пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду, що набрало законної сили та яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки таке рішення не передбачає примусового його виконання.

Вказана правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 808/2492/18, у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2018 року у справі № 755/4893/18 (755/18431/15-а), у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 805/550/16-а, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що заява ОСОБА_1 не обґрунтована та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 248, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 року за виключними обставинами в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним, скасування п. 46 протоколу № 69 та зобов`язання здійснити виплату - відмовити.

Ухвала набирає законної сили у строки, визначені ст.256 КАС України.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст.ст. 293-295 КАС України.

Головуючий суддя - Свида Л.І.

суддя - Білостоцький О.В.

суддя - Завальнюк І.В.