Справа № 120/8212/22
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2023-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

16 січня 2023 р. Справа № 120/8212/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Крапівницької Н.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якій позивач просить:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 40 від 19.08.2022 про відмову у призначенні пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу періоди роботи позивача з 20.12.1988 по 31.03.1989, з 01.12.1989 по 01.04.1990, з 19.07.1990 по 11.10.1990, з 15.07.1991 по 11.10.1991 та з 12.10.1991 по 27.08.2001;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийняти рішення про призначення, нарахування та виплату позивачу пенсії за віком з 26.10.2021 відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що 26.10.2021 він звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком, однак відповідач направив листа «Щодо надання інформації» № 0200-0208-8/72536 від 11.11.2021 року, в якому рекомендував подати заяву про призначення пенсії через вебпортал Пенсійного фонду України або звернутися особисто до Відділу обслуговування громадян №6 (сервісний центр) Головного управління.

Не погоджуючись із такою бездіяльністю відповідача щодо не призначення пенсії за віком, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.07.2022 у справі №120/3526/22, крім іншого, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 26.10.2021 року та прийняти мотивоване рішення, з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи.

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду Головне управління Пенсійного фонду України розглянуло заяву позивача від 26.10.2021 та прийняло рішення №40 від 19.08.2022, яким відмовив позивачу у призначенні відповідної пенсії, посилаючись на відсутність у нього необхідного страхового стажу.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача щодо не призначення пенсії за віком, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 14.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

02.11.2022 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 26.10.2021 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області за призначення пенсії.

Відділом перерахунку пенсій Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницької області в умовах екстериторіальності розглянуто звернення Позивача від 26.10.2021 щодо призначення пенсії. Всебічно розглянувши надані позивачем документи було винесено рішення № 40 від 19.08.2022року про відмову в призначені пенсії.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: - за наданими документами до страхового стажу не зарахований період роботи, згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 20.12.1988 р. по 31.03.1989 р., оскільки в записі про звільнення не чіткий відтиск печатки та не коректно написана дата наказу на звільнення. Для підтвердження періоду роботи заявником надано копію уточнюючої довідки від 06.04.2021 р. №72, виданою ПАТ Сад Поділля, проте вищезазначена довідка не взята до уваги, оскільки документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах; - період роботи з 01.12.1989 р. по 01.04.1990 р., оскільки відсутні номер та дати наказів на прийняття та звільнення; - періоди роботи в колгоспі Заповіт Ілліча з 19.07.1990 р. по 11.10.1990 р. та з 15.07.1991 р. по 11.10.1991 р., оскільки відсутні дані про встановлений та відпрацьований мінімум трудової участі у колгоспі; - період роботи з 12.10.1991 р. по 27.08.2001 р., оскільки запис про звільнення внесений чорнилом іншого кольору та не чіткий відтиск печатки на звільненні, а також в індивідуальних відомостях про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб відсутня інформація про роботу у даний період .

Зазначив, що для зарахування періодів роботи згідно трудової книжки необхідно надати уточнюючі довідки про періоди роботи.

Ухвалою суду від 01.12.2022 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 12.12.2022 провадження у справі поновлено.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступне.

Так, згідно записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , а також долучених до матеріалів справи уточнюючих архівних довідок, трудова діяльність позивача, яка, як зазначає представник позивача, підлягає зарахуванню до його страхового стажу, включає у себе наступні періоди:

- з 20.12.1988 по 31.03.1989 та з - з 20.12.1988 по 31.03.1989 та з 01.12.1989 по 01.04.1990 робота у радгоспі «Сад Поділля»

01.12.1989 по 01.04.1990 робота у радгоспі «Сад Поділля»- з 19.07.1990 по 11.10.1990 та з 15.07.1991 по 11.10.1991 робота в колгоспі «Заповіт Ілліча»

- з 12.10.1991 по 27.08.2001 робота у Вінницькій обласній біолабораторії.

Приватним акціонерним товариством «Сад Поділля» видано довідку № 72 від 06.04.2021 згідно якої, ОСОБА_1 працював в господарстві в період з 23.10.1988 (наказ № 100К від 12.12.1988) по 31.03.1989 (наказ № 19к від 03.04.1989), з 01.12.1989 по 01.04.1990 згідно договору.

26.10.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком.

Відповідач листом № 0200-0208-8/72536 від 11.11.2021 «Щодо надання інформації» рекомендував позивачу подати заяву про призначення пенсії через вебпортал Пенсійного фонду України або звернутися особисто до відділу обслуговування громадян № 6 (сервісний центр) Головного управління за адресою м. Жмеринка, вул. Асмолова, 1) для подання заяви.

Не погоджуючись із такою бездіяльністю відповідача щодо не призначення пенсії за віком, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.07.2022 у справі №120/3526/22, крім іншого, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 26.10.2021 року та прийняти мотивоване рішення, з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи.

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду Головне управління Пенсійного фонду України розглянуло заяву позивача від 26.10.2021 та прийняло рішення №40 від 19.08.2022, яким відмовив позивачу у призначенні відповідної пенсії, посилаючись на відсутність у нього необхідного страхового стажу.

При цьому, позивачу було відмовлено в зарахуванні до його страхового стажу наступних періодів його роботи:

- з 20.12.1988 по 31.03.1989 оскільки в записі про звільнення не чіткий відтиск печатки та не коректно написана дата наказу про звільнення

- з 01.12.1989 по 01.04.1990 з огляду на відсутність номеру та дати про прийняття та звільнення з роботи

- з 19.07.1990 по 11.10.1990 та з 15.07.1991 по 11.10.1991 з огляду на відсутність даних про встановлений та відпрацьований мінімум трудової участі у колгоспі;

- з 12.10.1991 по 27.08.2001 з огляду на те, що запис про звільнення внесений чорнилом іншого кольору та не чіткий відтиск печатки на звільнені, а також в індивідуальних відомостях про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб відсутні інформація про роботу у даний період.

Втім, не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Положеннями ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

У відповідності до ст. 1 Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 8 Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 9 Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються у т. ч. пенсія за віком.

Частиною 4 ст. 24 Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

На підставі ч. 1 ст. 44 Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно зі ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в Порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, з вище викладеного слідує, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зараховуються до страхового стажу, передбачених законодавством, що діяло раніше, а також, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

У відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У відповідності до п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Як слідує із матеріалів справи, позивачу відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періоду його роботи у радгоспі «Сад Поділля» з 20.12.1988 по 31.03.1989, оскільки в записі про звільнення не чіткий відтиск печатки та не коректно написана дата наказу про звільнення, з 01.12.1989 по 01.04.1990 з огляду на відсутність номеру та дати про прийняття та звільнення з роботи та з 12.10.1991 по 27.08.2001 з огляду на те, що запис про звільнення внесений чорнилом іншого кольору та не чіткий відтиск печатки на звільнені, а також в індивідуальних відомостях про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб відсутні інформація про роботу у даний період.

Надаючи оцінку даним обставинам, суд зазначає наступне.

Так, на момент внесення у трудову книжку позивача спірних записів, була чинна "Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників", затверджена наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Підпунктом 1.1. Інструкції № 58 було встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1 Інструкції № 58).

Однак, на переконання суду, запис у трудовій книжці чітко містить відомості щодо роботи позивача на вищевказаному підприємстві у спірний період, а надання уточнюючих довідок для підтвердження трудового стажу необхідно лише у разі коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Натомість, нечіткий відтиск печатки не є тим недоліком трудової книжки чи записів у них, за наявності якого трудовий стаж позивача не може вважатися підтвердженим.

При цьому, суд досліджуючи копії трудової книжки, не встановив наявність закреслень, перекреслень чи внесення виправлень. Всі записи здійснені чітким правописом, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису і завірені печаткою роботодавця.

Окремо суд наголошує, що відповідачем не ставиться під сумнів вірність записів в трудовій книжці позивача про прийняття/звільнення позивача у спірні періоди роботи.

Більше того, суд зазначає, що на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальну неправильність оформлення трудової книжки, якщо недоліки допущені із вини адміністрації підприємства.

Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу на правову позицію Верховного Суду, висловлену в постановах від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) та від 29.03.2019 року у справі №548/2056/16-а (адміністративне провадження №К/9901/44334/18), в яких суд касаційної інстанції зазначив, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Крім того, згідно пункту 18 постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС № 656 від 06.09.1973 «Про трудові книжки робітників та службовців» відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17.

Водночас, слід врахувати те, що у разі виникнення сумнівів у органу пенсійного фонду щодо правильності заповнення трудової книжки, достовірності даних зазначених у ній або правильності поставленої печатки підприємства, відповідач відповідно до частини 3 статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" має право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Проте, відповідачем не надано жодних документів, підтверджуючих вчинення будь-яких дій для витребування документів чи проведення перевірки достовірності таких документів.

Дослідивши копію трудової книжки позивача, суд зазначає, що з неї чітко вбачаються періоди роботи з 20.12.1988 по 31.03.1989, з 01.12.1989 по 01.04.1990 у радгоспі «Сад Поділля».

01.12.1989 по 01.04.1990 у радгоспі «Сад Поділля». Як слідує довідки № 72 від 06.04.2021 виданої приватним акціонерним товариством «Сад Поділля» ОСОБА_1 дійсно працював в господарстві в період з 23.10.1988 (наказ № 100К від 12.12.1988) по 31.03.1989 (наказ № 19к від 03.04.1989), з 01.12.1989 по 01.04.1990 згідно договору.

Крім того, період роботи в колгоспі «Заповіт Ілліча» з 19.07.1990 по 11.10.1990 та з 15.07.1991 по 11.10.1991 також підлягає зарахуванню до страхового стажу.

А тому у суду немає підстав вважати, що дані періоди неможливо зарахувати позивачу до страхового стажу.

Посилання відповідача, що трудова книжка не містить належних записів щодо внесення записів іншим чорнилом, не чіткий відтиск печатки, відсутність номеру та дати наказів може свідчити лише про неналежну організацію ведення обліку трудової книжки позивача роботодавцем, однак за наявності відповідних записів про періоди роботи у трудовій книжці, позивач не може бути позбавлений права на пенсійне забезпечення через неналежну організацію ведення обліку трудової книжки роботодавцем.

Необґрунтованими також слід визнати як підставу для не зарахування до страхового стажу спірного періоду роботи з 12.10.1991 по 27.08.2001, в тому числі, через відсутність даних про сплату страхових внесків з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону №1058-IV).

Частиною 3 статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частини 4 статті 24 Закону №1058-IV).

Отже, оскільки Закон №1058-IV набрав чинності з 01 січня 2004 року, яким і передбачено запровадження системи персоніфікованого обліку, а позивачу не зараховано до страхового стажу період роботи з 12.10.1991 по 27.08.2001, тому безпідставно стверджувати на необхідності підтвердження сплати страхових внесків за цей період в системі персоніфікованого обліку.

Більше того, частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV чітко визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

При цьому, відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відтак, трудова книжка є тим документом, що підтверджує стаж роботи, і лише за її відсутності або відсутності у ній відповідних записів трудовий стаж може встановлюватися на підставі інших документів, про які йдеться у пункті 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Крім того, на думку суду, відсутність за даними системи персоніфікованого обліку

відомостей про сплату страхових внесків за цей період саме за позивача не може бути підставою для не зарахування цього періоду до його страхового стажу.

При цьому, варто звернути увагу на те, що відповідач не заперечує ту обставину, що у спірний період позивач працював муляром 5-го розряду у ФГ «Аллочка» та отримував заробітну плату.

В той же час, відповідач відмовляє у зарахуванні відповідного періоду роботи до страхового стажу позивача, у зв`язку з відсутністю персоніфікованих даних про сплату Вінницькою обласною лабораторією страхових внесків саме за ОСОБА_1 .

Разом із тим, суд зазначає, що, фактично, внаслідок невиконання роботодавцем обов`язку по сплаті чи/або персоніфікованій сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача такого періоду роботи.

Крім того, варто також звернути увагу на те, що в порушення ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано жодних доказів на підтвердження своїх тверджень щодо відсутності персоніфікованих даних про сплату Вінницькою обласною лабораторією страхових внесків за ОСОБА_1 .

З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку про зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 20.12.1988 по 31.03.1989, з 01.12.1989 по 01.04.1990, з 19.07.1990 по 11.10.1990, з 15.07.1991 по 11.10.1991 та з 12.10.1991 по 27.08.2001, в останнього буде більш ніж 11 років страхового стажу (18 років 05 місяців 29 днів відповідач підтвердив позивачу з необхідних 28 років), який є достатнім для призначення пенсії за віком.

Враховуючи вище викладене, а також беручи до уваги обставини, встановлені в ході судового розгляду даної справи, які стосуються безпідставного неврахування відповідачем деяких періодів роботи позивача до його страхового стажу, суд приходить до висновку про необґрунтованість прийнятого відповідачем рішення №40 від 19.08.2022 та, як наслідок, наявність підстав для його скасування.

Що ж до заявлених позивачем вимог зобов`язального характеру, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

В даному ж випадку, як уже було встановлено судом вище, не усі періоди трудової діяльності позивача підлягають зарахуванню до його страхового стажу, а тому, заявлені ним вимоги підлягають час задоволенню, зокрема, шляхом зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 26.10.2021 зарахувавши до страхового стажу періоди його роботи з 20.12.1988 по 31.03.1989, з 01.12.1989 по 01.04.1990, з 19.07.1990 по 11.10.1990, з 15.07.1991 по 11.10.1991 та з 12.10.1991 по 27.08.2001.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає сума у розмірі 992,40 грн.

В той же час, вирішуючи питання щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 10000 грн., суд зазначає наступне.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

При цьому, положеннями ч. 6 та ч. 7 ст. 132 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7, 9 статті 139 КАС унормовано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Також, за змістом частини 9 статті 139 КАС при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі № 2040/6747/18 зокрема зазначив, що при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу, суд враховує критерії реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерії розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У пункті 269 Рішення зазначено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14.11.2019 у справі №826/15063/18, від 11.12.2019 у справі № 2040/6747/18 та від 19.12.2019 у справі №520/1849/19.

Так, згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У п. 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI зазначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

За змістом статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;

5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;

8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Згідно визначення, наведеного у статті 30 Закону №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.

В даному ж випадку, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, представником позивача надано копію договору про надання правової допомоги від 12.05.2021, додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги б/н від 12.05.2021, Акт приймання-передачі наданих юридичних послуг від 07.10.2022, детальний опис наданих адвокатом послуг від 07.10.2022, ордер та квитанцію від 21.09.2022

Відповідно до Акту приймання-передачі наданих юридичних послуг від 07.10.2022 відповідно до Договору про надання правової допомоги Б/Н від 12.05.2021 представником позивача - адвокатом Шевчуком А.А. надано наступні юридичні послуги:

- аналіз листа Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 02.09.2022, оскаржуваного рішення від 19.08.2022 3 год.

- консультація клієнта щодо перспективи ухвалення судом позитивного рішення внаслідок розгляду позову 2 год.

- підготовка та подання до суду позовної заяви 15 год.

Загальна кількість витраченого часу становить 20 год., вартість 1 год. - 500 грн. Загальна вартість наданих юридичних послуг становить 10000 грн.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В даному ж випадку, слід враховувати, що підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, адвокат був обізнаним про позицію позивача, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення на його користь витрат, понесених ним на правову допомогу адвоката у сумі 10000 грн., підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення таких витрат в сумі 4000 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №40 від 19.08.2021.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 26.10.2021, зарахувавши до страхового стажу періоди його роботи з 20.12.1988 по 31.03.1989, з 01.12.1989 по 01.04.1990, з 19.07.1990 по 11.10.1990, з 15.07.1991 по 11.10.1991 та з 12.10.1991 по 27.08.2001.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 992,40 гривень (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 коп.), а також понесені ним витрати на правову допомогу адвоката в сумі 4000 (чотири тисячі) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, )

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом Суддя:

Секретар: