Справа № 161/13897/22
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2023-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 161/13897/22 пров. № А/857/15663/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Глушка І.В., Кузьмича С.М.

при секретарі судового засідання: Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 жовтня 2022 року у справі №161/13897/22 за адміністративним позовом Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про скасування рішення (головуючий суддя першої інстанції Рудська С.М., час ухвалення 15.30 год, місце ухвалення м. Луцьк, дата складання повного тексту 20.10.2022),-

В С Т А Н О В И В:

07.10.2022 року позивач громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 , через свого представника, звернувся до суду з вищевказаним адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про скасування рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.09.2022 року працівники Служби безпеки України спільно з працівниками поліції прийшли за адресою його проживання в м. Луцьку та після встановлення особи, його доставили за адресою Луцького відділу №1 УДМС у Волинській області, з причини перевищення ним термінів перебування на території України. В ході його опитування він пояснив, що проживає разом з цивільною дружиною за вищевказаною адресою, а після початку військової агресії російської федерації тимчасово проживав за межами міста до середини квітня 2022року. Залишити територію України, згідно Закону, він повинен був до 03.04.2022року. Також, при з`ясуванні обставин подальшого перебування на території України, він пояснив, що планував звернутись із заявою про надання посвідки на тимчасове проживання. Разом з тим, рішенням Заступника начальника Луцького відділу №1 УДМС України у Волинській області від 15.09.2022року його громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 було примусово повернуто до країни походження (Республіки Білорусь) та зобов`язано покинути територію України у термін до 10.10.2022 року. Натомість, 20.09.2022 року він звернувся УДМС України у Волинській області з бажанням скласти заяву про надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту, проте, йому в усній формі було відмовлено в складанні такої заяви, мотивуючи це «відсутністю дипломатичних зав`язків з Республікою Білорусь». 23.09.2022 року ним було складено Заяву-Анкету та Анкету, затверджених Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, на даний час у відповідь на вказане звернення відповідне рішення не прийнято. Причиною порушення ним правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні стало введення військового стану в зв`язку з військовою агресією російської федерації 24.02.2022 року. Крім того, оскільки з території Республіки Білорусь також вчинялась збройна агресія рф, перетин кордону з України до Республіки Білорусь неможливий, а найближча сусідня країна Республіка Польща вимагає наявності візи для громадян Республіки Білорусь, що унеможливлювало його повернення у встановлений законом термін. Крім цього, для нього наявна загроза з боку правоохоронних органів у разі повернення до країни походження, що унеможливлює його вільне повернення в Республіку Білорусь. На його переконання, такі дії з боку правоохоронних органів пов`язані з його політичною позицією, яку він висловлював на акціях мирного протесту за результатами виборів в Республіці Білорусь в 2020 році, його участь в громадській організації на території України та іншими обставинами, які він має намір пояснити усно. Враховуючи наведене, просить суд скасувати рішення Луцького відділу № 1 УДМС України у Волинській області про примусове повернення громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 15.09.2022 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що вважає оскаржуване рішенням таким, що порушує права Позивача та винесеним без врахування фактичних обставин справи.

Судом першої інстанції не було взято до уваги пояснення Позивача викладені з позовній заяві та потім підтвердженні під час судового засідання, щодо неможливості його повернення до країни походження в зв`язку з тим, що з території Республіки Білорусь також вчинялась збройна агресія рф, перетин кордону з України до Республіки Білорусь неможливий, а найближча сусідня країна - Республіка Польща вимагає наявності візи для громадян Республіки Білорусь, що унеможливлювало ОСОБА_1 повернення у встановлений законом термін.

Крім цього, для ОСОБА_1 наявна загроза з боку правоохоронних органів у разі повернення до країни походження, що і унеможливлює його вільне повернення в Республіку Білорусь. Зокрема, у Республіці Білорусь продовжують проживати його pідні та батьки, яких відвідували працівники правоохоронних органів, цікавились контактуванням з ОСОБА_1 , його місцем перебування та його плануванням щодо повернення. Такі дії з боку правоохоронних органів пов`язані з політичною позицією Позивача, яку він висловлював на акціях мирного протесту за результатами виборів в Республіці Білорусь в 2020 році, його участь в громадській організації на території України і тому після повернення до Республіки Білорусь йому загрожує затримання та подальше ув`язнення в зв`язку з його політичними переконаннями.

Також однією з причин щодо того що Позивач не може повернутись з походження являється і прихована мобілізація, яка зараз відбувається в його походження, і випадку якщо його і не затримають в зв`язку з його політичними переконаннями, йому загрожує мобілізація та подальша участь в бойових діях.

Крім цього зазначає, що відповідно ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», визначено заборону вислання або примусового повернення біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, до країни, з якої вони прибули та де їх життю або свободі загрожує небезпека. Цією статтею встановлено, що біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судових засіданнях 27.12.2022р. та 10.01.2023р. представник позивача апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Позивач в судовому засіданні 10.01.2023р. підтримав пояснення свого представника, просив апеляційну скаргу та адміністративний позов задовольнити.

Від відповідача Управління Державної міграційної служби України у Волинській області до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника Управління.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що рішенням заступника начальника Луцького відділу №1 УДМС України у Волинській області від 15.09.2022 року було вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) та зобов`язано його покинути територію України у термін до 10.10.2022 року.

Відповідно до змісту вказаного рішення встановлено наступне:

« 15.09.2022 року працівниками Луцького відділу №1 УДМС у Волинській області спільно з працівниками Луцького РУП ГУНИ у Волинській області по вул. Кравчука, 12, м. Луцьк виявлено громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає в Україні з порушенням правил перебування на території України іноземних громадян. Особу громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено та підтверджено національним паспортом НОМЕР_1 , виданим 06.06.2017 року, зі строком дії до 06.06.2027 року. Іноземець прибув в м. Луцьку до громадянської дружини, проживає по АДРЕСА_1 . Після закінчення дозволеного строку перебування іноземець ухилився від виїзду з території України, щодо продовження терміну перебування не звертався. З цього випливає, що даний громадянин станом на 15.09.2022 року знаходиться в Україні з порушенням правил перебування іноземцями та особами без громадянства в Україні, тобто попередньо перевищив термін перебування. Іноземець своїми діями порушив порядок, затверджений Постановою КМУ № 150 від 15.02.2012 року, тобто вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП. За вчинене правопорушення відносно громадянина Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 203 КУпАП. Постановою, останнього було визнано винним у вчинені правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 1700 грн.».

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, оскільки останній проживав на території України після закінчення відповідного терміну перебування, що ним не заперечується.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22.09.2011 №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

За приписами частини першої статті 26 Закону №3773-VI іноземці або особи без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Тобто однією з підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну є порушення ними законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, зокрема, Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Зокрема частинами 1 та 3 ст. 9 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11.09.2011 року.

Колегія суддів зазначає, що предметом спору у даній справі є правомірність рішення відповідача про примусове повернення позивача, громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до країни походження.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

З матеріалів справи №3, заведеної 15.09.2022 року Луцьким відділом №1 УДМС України у Волинській області, з приводу вирішення питання про примусове повернення з України громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 слідує, що останній прибув на територію України 03.10.2021 року через ПП «Доманове» з метою подальшого проживання з громадянською дружиною, без отримання візи.

Отже, позивач на територію України в`їхав на законних підставах 03.10.2021 року та відповідно до вищезазначених положень законодавства мав право на перебування на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів.

Однак, як слідує із результатів розрахунку міграційного калькулятора, долученого представником відповідача до свого відзиву на позовну заяву, загальна кількість днів перебування громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 на території України у період контролю (з дня перетину державного кордону) становить 348 днів, тобто іноземцем перевищено 168 днів перебування.

Суд першої інстанції вірно вказав, що жодних доказів того, що позивач після завершення терміну, на який він в`їхав на територію України, звертався з письмовою заявою і необхідними документами для продовження строку перебування на території України стороною позивача суду не надано.

Покликання апелянта на ту обставину, що він звернувся до УДМС України у Волинській області з бажанням скласти заяву про надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту, проте, йому в усній формі було відмовлено в складанні такої заяви, мотивуючи це «відсутністю дипломатичних зав`язків з Республікою Білорусь», а також те, що 23.09.2022 року ним було складено Заяву-Анкету та Анкету, затверджених Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, апеляційний суд до уваги не бере та такі спростовуються наступними письмовими доказами, наявними у матеріалах справи.

Так, у справі наявні відповідь УДМС України у Волинській області від 11.10.2022р. №0701.4-3915/0701.1.2-22 на звернення адвоката Жуковського В.В. від 22.09.2022р. поданого у порядку встановленому Законом України «Про звернення громадян», щодо наміру громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Управлінням роз`яснено порядок звернення з приводу наведеного у зверненні адвоката питання та одночасно вказано про необхідність подання такої заяви особисто.

Також відповідно до відповіді УДМС України у Волинській області від 11.10.2022р. №0701.4-3916/0701.1.2-22 на звернення ОСОБА_1 від 22.09.2022 р. поданого у порядку встановленому Законом України «Про звернення громадян», щодо наміру бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Управлінням роз`яснено порядок звернення з приводу наведеного у зверненні питання та одночасно вказано про необхідність подання такої заяви особисто.

Крім цього, у справі наявні дві інформаційні довідки. Зокрема, Інформаційна довідка Сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС України у Волинській області №0701.4/9660-22 від 12.10.2022р., відповідно до змісту якої повідомляється, що «станом на 12.10.2022р. заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 не реєструвалася, отже, довідкою про звернення за захистом в Україні ОСОБА_1 не документований. На підставі викладеного, зазначений громадянин в процедурі отримання захисту в Україні не перебуває».

Інформаційна довідка Сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС України у Волинській області №0701.4/9698-22 від 13.10.2022р., відповідно до змісту якої повідомляється, що « 20.09.2022р. до приміщення УДМС України у Волинській області прибув громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 з приводу можливості та порядку подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та в подальшому отримання захисту в Україні. Уповноважений працівник сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції детально роз`яснив порядок подання такої заяви. Одночасно повідомлено, що даний іноземний громадянин мав при собі лише паспорт громадянина Республіки Білорусь. Інші, передбачені ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» документи: заява, анкета, 4 фотокартки, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у вказаного іноземного громадянина були відсутні. Враховуючи наведене, доводи ОСОБА_1 про те, що йому було відмовлено в поданні такої заяви є недоречними, оскільки 20.09.2022р. він із такою заявою до Управління не звертався».

У справі № 3, заведеної 15.09.2022 року Луцьким відділом №1 УДМС України у Волинській області, з приводу вирішення питання про примусове повернення з України громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наявні Відомості про осіб, що перетнули кордон, з умовами пошуку: «дата перетинання кордону в проміжок часу» - 16.09.2017 16.09.2022; «ПІБ особи (латиницею) починається з SEMIANIAK»; «дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 »; «громадянство (держава дорівнює Білорусь», з яких убачається кількість здійснених позивачем за вказаний період перетинів кордону та на яких ділянках.

Тобто, наведені вище обставини справи свідчать про те, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 про надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту до органів ДМС, упродовж усього часу перебування на території України, не звертався, незважаючи на наявність цивільної дружини та очікування народження дитини, а звернувся лише після того, коли щодо нього було прийнято оскаржуване рішення від 15.09.2022 р.

Таким чином, під час перебування на території України та станом на 15.09.2022 року позивач до підрозділів ДМС України у Волинській області та інших областей України щодо продовження термінів чи з інших питань перебування на території України не звертався та згідно наданої та наведеної вище інформації сектором з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС у Волинській області громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 в процедурі отримання захисту в Україні не перебуває.

Із наведеного слідує, що станом на 15.09.2022 року, після закінчення строку перебування, позивач з території України не виїхав та не продовжив строк перебування.

Уповноваженими працівниками встановлено, що позивач перебуває на території України з порушенням вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки іноземець перебуває на території України без відповідних документів на право перебування.

Отже, станом на дату винесення оскаржуваного рішення (15.09.2022 року) жодних правових підстав для перебування позивача в Україні не існувало, останній на вказану дату знаходився на території України з порушенням вимог чинного міграційного законодавства.

Апеляційний суд зазначає, що станом на дату винесення оскаржуваного рішення органу ДМС України, жодних обставин, які б унеможливлювали примусове повернення громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни не існувало та доказів зворотного матеріали справи не містять.

Апелянт також зазначає, що проживає значний час на території України та має цивільну дружину та дитину.

Разом з тим, Верховний Суд у своїх правових висновках, викладених у постановах від 18.03.2021 року у справі №522/14416/18, від 23.01.2020 року у справі 343/2242/16, від 10.10.2019 року у справі №2340/2910/18 та від 12.08.2020 року у справі №755/14023/17, зазначив, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє таку особу від необхідності дотримання міграційного законодавства.

Крім цього, у своїх поясненнях в суді, на вимогу суду надати копію свідоцтва про народження дитини, представник апелянта зазначив, що ОСОБА_1 батьком дитини не записаний у свідоцтві про реєстрацію народження дитини, так як на той час він не перебував в Україні, а записана інша особа, оскільки дитина хворіла і необхідно було звертатись за медичною допомогою.

Також чинна постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, яку було взято до уваги при винесенні оскаржуваного рішення. Вищезазначена постанова на день розгляду даної справи судом першої інстанції є чинною, штраф, накладений на ОСОБА_1 даною постановою, останнім сплачено 22.09.2022 року.

Що стосується доводів апелянта про неможливість його повернення у країну походження, що пов`язане з його політичною позицією, яку він висловлював на акціях мирного протесту за результатами виборів в Республіці Білорусь в 2020 році, його участь в громадській організації на території України і тому після повернення до Республіки Білорусь йому загрожує затримання та подальше ув`язнення в зв`язку з його політичними переконаннями, то апеляційний суд вважає такі необґрунтованими з огляду на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють вказані правовідносини є Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. №3671-VI.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011 р. №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань ( п. 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону).

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Як уже зазначалось вище, у справі №3, заведеної 15.09.2022 року Луцьким відділом №1 УДМС України у Волинській області, з приводу вирішення питання про примусове повернення з України громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявні Відомості про осіб, що перетнули кордон, зокрема по сформованому запиту щодо позивача громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , з яких убачається що позивач за період 16.09.2017 16.09.2022 неодноразово перетинав кордон Україна-Білорусь і по декілька місяців знаходився у країні свого походження.

Апеляційний суд вважає, що наведене відповідно спростовує доводи позивача щодо неможливості повернення до країни походження Республіки Білорусь ураховуючи його політичну позицію, загрозу затримання та ув`язнення.

Також матеріали справи не містять доказів участі позивача та відповідно висловлюваннях на акціях мирного протесту за результатами виборів в Республіці Білорусь в 2020 році, переслідування саме особи позивача за наслідками участі у таких акціях.

Крім цього, апелянтом не надано доказів наявності обставин, які позбавляли його можливості звернутись із заявою про надання тимчасового або постійного захисту на території України під час його перебування на території України на законних підставах, зокрема починаючи з 2020 р.

Щодо покликання апелянта на ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» щодо заборони вислання або примусового повернення біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, до країни, з якої вони прибули та де їх життю або свободі загрожує небезпека, то апеляційний суд вважає такі безпідставними та передчасними, оскільки станом як на день розгляду справи судом першої інстанції, так і на день розгляду справи апеляційним судом, громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 в процедурі отримання захисту в Україні не перебуває.

Покликання апелянта на наявність ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 09.11.2022р. про відкриття провадження у справі у справі №140/7266/22 щодо оскарження бездіяльності УДМСУ у Волинській області та зобов`язання вчинити дії, судом до уваги не береться з урахуванням наведених вище висновків суду щодо відсутності звернення позивача про додатковий захист та результатів розгляду такого звернення, та окрім цього така позовна заява на день прийняття оскаржуваного рішення відповідача від 15.09.2022 р. та рішення суду першої інстанції подана ще не була.

Апеляційний суд зауважує, що предметом даного спору є правомірність рішення відповідача про повернення позивача до країни походження, зокрема наявність законних підстав для його прийняття.

Наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують факту незаконного перебування відповідача на території України.

Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства ( останній проживав на території України після закінчення відповідного терміну перебування, що ним не заперечується), а також враховуючи відсутність обмежень і заборон на примусове повернення позивача, передбачених положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення відповідача.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення Заступника начальника Луцького відділу №1 УДМС України у Волинській області від 15.09.2022 року про примусове повернення громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до країни походження (Республіки Білорусь) та зобов`язання покинути територію України у термін до 10.10.2022 року вказаним вище критеріям відповідає, тому відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування.

Також апеляційний суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), відповідно до якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 272, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 жовтня 2022 року у справі №161/13897/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді І. В. Глушко
С. М. Кузьмич
Повне судове рішення складено 11.01.2023