Справа № 480/7387/22
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2023-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 січня 2023 року Справа № 480/7387/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Осіпова О.О., розглянувши упорядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/7387/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Роменської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Роменської міської ради, в якій просить:
1. Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Роменської міської ради щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого», що зазначені в протоколі комісії по наданню статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни або члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Управління соціального захисту населення Роменської міської ради від 12.10.2022 №5.
2. Зобов`язати Управління соціального захисту населення Роменської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.09.2022 року (зареєстровану в управлінні від 28.09.2022 №2605) на комісії по наданню статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни або члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та встановити ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати відповідне посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».
Свої вимоги мотивує тим, що її чоловік за життя був визнаний інвалідом війни 2 групи (особою з інвалідністю внаслідок війни 2 групи), помер внаслідок захворювання, одержаного в період виконання службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а тому вона є членом сім`ї військовослужбовця у розумінні п.1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та на неї поширюється чинність цього Закону, а відтак, вона має право на встановлення статусу та отримання посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) інваліда війни (особи з інвалідністю внаслідок війни).
Відповідач, відмовляючи в задоволенні заяви про надання їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, а саме: дружини померлого інваліда війни 2 групи (особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи), послався лише на абзац 1 пункту 1 статті 10 та на абзац 1 пункту 2 статті 10 Закону, однак не врахував вимоги абзацу 2 пункту 2 статті 10 Закону, при цьому помилково вважаючи, що чинність цього Закону поширюється лише на дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Великої Вітчизняної війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге.
На думку позивача, оскільки вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з померлим ОСОБА_2 та не одружена вдруге, то вона належить до членів сім`ї військовослужбовця, який помер внаслідок захворювання, одержаного під час захисту Батьківщини, в період виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), у зв`язку з чим за приписами п. 1 ст. 10 Закону № 3551 вона підпадає під дію останнього.
За таких обставин, дії відповідача щодо відмови у встановленні їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни як дружині померлого інваліда війни 2-ї групи (особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи) та не видачі посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого» є протиправними.
Ухвалою суду від 08.11.2022р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
02.12.2022р. представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому з позовними вимогами не погодився, оскільки відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» чинність цього Закону поширюється на дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Великої Вітчизняної війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге.
На підставі поданих позивачкою документів та відповідної заяви до Управління соціального захисту населення Роменської міської ради, гр. ОСОБА_1 Сумською ОДА 27.03.2019 року було надано статус дружини померлого громадянина з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1-А, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою, та видане посвідчення дружини померлого громадянина з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Тому внаслідок відсутності законних підстав для встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни Управлінням соціального захисту населення Роменської міської ради, а саме: Комісією Управління, гр. ОСОБА_1 було правомірно відмовлено в встановленні статусу та видачі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Враховуючи викладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу та копією свідоцтва про смерть.
За життя чоловік позивача мав статус особи, якій встановлено 2 групу інвалідності і яка має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (осіб з інвалідністю внаслідок війни), що підтверджується копією посвідчення серія НОМЕР_1 , дата видачі - 25 жовтня 2005 року.
Також чоловік позивача статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорія 1, який давав право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що підтверджується копією посвідчення та вкладки учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС серія А №078208 дата видачі 13 вересня 1997 року, серія НОМЕР_2 дата видачі 29 липня 1997 року.
Згідно з експертним висновком протоколу засідання Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ ТА МНС України по встановленню причинного зв`язку хвороб, що призвели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС № 1849 від 25 січня 2019 року гр. ОСОБА_2 , 1947 р.н. - «Гостра серцева недостатність. Набряк головного мозку. Ішемічна хвороба серця. Стенозуючий атеросклероз коронарних артерій. Перенесений в минулому інфаркт міокарду. Атеросклеротичний кардіосклероз», яке стало причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , - Захворювання, що призвело до смерті, пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС».
28.09.2022 року ОСОБА_1 звернулась до Управління соціального захисту населення Роменської міської ради з заявою про надання їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачу посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».
Комісією по наданню статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни або члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Управління соціального захисту населення Роменської міської ради (далі - Управління) позивачу було відмовлено в задоволенні її заяви у зв`язку з тим, що «відповідно до пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів. Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» чинність цього Закону поширюється на дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Великої Вітчизняної війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге».
З посиланням на вказані норми відповідач в особі Управління соціального захисту населення Роменської міської ради зазначив, що надати ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого» відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» немає законних підстав.
Тому, Комісія по наданню статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни або члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Управління соціального захисту населення Роменської міської ради своїм рішенням від 12.10.2022 року відмовила позивачу у встановленні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого» відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що вбачається з листа Управління соціального захисту населення Роменської міської ради від 14.10.2022 №2622/06 та витягу з протоколу №5 Комісії по наданню статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни або члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 12.10.2022 року.
З такими діями Управління соціального захисту населення Роменської міської ради ОСОБА_1 , тому вона звернулась до суду з цим позовом, оскільки вважає, що зазначена відмова не відповідає вимогам чинного законодавства.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551) та Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 (далі - Положення № 302).
В преамбулі до Закону № 3551 зазначено, що цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого становлення до них.
Поширення чинності Закону № 3551 на членів сім`ї загиблої особи є похідним від приналежності такої особи до ветеранів війни.
Відповідно до статті 4 Закону № 3551 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 3551 до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Пунктом 2 частини другої статті 7 Закону № 3551 визначено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
З огляду на зазначені правові норми обов`язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни, є наявність інвалідності, доказів залучення такої особи до військовослужбовців або до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 виконував обов`язки по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі самостійної воєнізованої пожежної частини №16 в період з 20.11.1989 року до 14.12.1989 року та у складі самостійної воєнізованої пожежної частини №3 в період з 12.01.1990 року до 21.02.1990 року та був особою з інвалідністю ІІ групи, захворювання та смерть якого пов`язані з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Отже, з аналізу зазначених норм чинного законодавства України та з наявних матеріалів справи, суд доходить висновку, що померлий чоловік позивача був інвалідом другої групи та мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, помер від захворювання, пов`язаного з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, тобто відповідно до статті 7 Закону № 3551 належить до осіб з інвалідністю внаслідок війни, а згідно з статтею 4 Закону № 3551 - до ветеранів війни.
Згідно з положеннями пункту 1 статті 10 Закону № 3551 чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.
Пунктом 2 статті 10 Закону № 3551 визначено, що чинність цього Закону поширюється на дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів, підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге. На дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників бойових дій, партизанів, підпільників і учасників війни, нагороджених орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу, визнаних за життя особами з інвалідністю, чинність цієї статті поширюється незалежно від часу смерті особи з інвалідністю.
Відповідно до пункту 4 Положення № 302 особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».
«Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина (абзац другий пункту 7 Положення № 302).
За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач, як дружина померлого ОСОБА_2 , який належав до ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, є особою, на яку в порядку статті 10 Закону № 3551-ХІІ поширюється його чинність. Отже, позивач має право на встановлення статусу члена сім`ї померлого ветерана війни - особи з інвалідністю внаслідок війни, та отримання відповідного посвідчення, а тому відповідач неправомірно відмовив у задоволенні її заяви про видачу відповідного посвідчення.
Крім того, позивач, як член сім`ї померлого ветерана війни, має право на отримання відповідного посвідчення.
Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року (далі - Конвенція), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, треба зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, суть наведених рішень зводиться до вимоги надати заявникові такі заходи правового захисту на національному рівні, які би дозволили компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб спосіб захисту повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями треба розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями, оскільки вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним.
Оскільки оскаржувані дії відповідача не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, зважаючи, що право позивача на отримання статусу члена сім`ї померлого ветерана війни підтверджується матеріалами справи, належним захистом порушеного права позивача є необхідність зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача, встановити позивачу вищевказаний статус та видати відповідне посвідчення.
Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини дають підстави для висновку, що позов належить задовольнити.
Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відтак, сплачений судовий збір у сумі 992,40грн. необхідно стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Роменської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити у повному обсязі.
Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Роменської міської ради щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого», що зазначені в протоколі комісії по наданню статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни або члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Управління соціального захисту населення Роменської міської ради від 12.10.2022 №5.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Осіпова