Справа № 240/26656/22
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2023 року м. Житомир справа № 240/26656/22

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Панкеєвої В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати, із липня 2015 року по день фактичної виплати у червні 2020 року.

- зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати, із липня 2015 року по день фактичної виплати у червні 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що згідно інформації наданої на адвокатські запити, ОСОБА_1 під час проходження військової служби у період із липня 2015 року по лютий 2018 року не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення упродовж до звільнення з військової служби у червні 2020 року. Індексацію грошового забезпечення нараховано та виплачено відповідачем при звільненні з військової служби у червні 2020 року за період липень 2015 - лютий 2018 року у сумі 24775,81 грн. Зважаючи на вищесказане, позивач набув право на виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням стороків виплати індексації грошового забезпечення за період з липня 2015 року по червень 2020 року відповідно до Закону №2050 та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 №159.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

15.12.2022 надійшов відзив на позовну заяву від ІНФОРМАЦІЯ_2 . В обґрунтування відзиву зазначено, що ОСОБА_1 проходив службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 та відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.06.2020 №116-ос виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 25.06.2020 саме з ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стверджує, що ІНФОРМАЦІЯ_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) не являється правонаступником ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зважаючи на незначну складність справи, суд вважає за необхідне розглянути її в порядку п.2 ч.1 ст.263 КАС України.

У відповідності до частини 4 статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України.

Як встановлено судом, наказом голови Державної прикордонної служби України від 22.06.2020 №576-ос полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби (за станом здоров`я).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.06.2020 №116-ос виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 25.06.2020.

Індексацію грошового забезпечення нараховано та виплачено позивачу при звільнення з військової служби у червні 2020 року за період липень 2015- лютий 2018 року у сумі 24 775,81.

Вважаючи порушення строків виплати індексації грошового забезпечення протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У пункті 4 Порядку №1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Стаття 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до ст.3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі ст.4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Використане у ст.3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Враховуючи наявність факту виплати позивачу індексації грошового забезпечення у червні 2020 року, суд вважає, що позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати (грошового забезпечення), у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення з липня 2015 по день фактичної виплати індексації.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі №240/11882/19.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Представник позивача 28.09.2020 звертався з адвокатськими запитами до ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_3 ) та ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) щодо надання інформації про нарахування та виплату індексації.

ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_3 ) листом від 13.10.2020 №11/627 повідомило представника позивача, що ОСОБА_1 знаходився на фінансовому забезпеченні в ІНФОРМАЦІЯ_7 по 31.19.2019, за вказаний період заборгованість по виплаті грошового забезпечення відсутня. Відповідно до п.1 наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 01.01.2020 ОСОБА_1 перебував на фінансовому забезпеченні в ІНФОРМАЦІЯ_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина № НОМЕР_1 ) листом від 15.10.2020 №11/6498 повідомив представника позивача, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_8 (військовій частині НОМЕР_1 ) в період з 01.11.2010 по 19.10.2011. Відповідно до наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 01.01.2020 №105 "Про зарахування на фінансове забезпечення" полковник ОСОБА_1 , як військовослужбовець ІНФОРМАЦІЯ_3 (військової частини НОМЕР_1 ), лише з 01.01.2020 до моменту звільнення з військової служби перебував на фінансовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_8 (військовій частині НОМЕР_1 ).

Доказів звернення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_9 (військової частини № НОМЕР_1 ) щодо врегулювання спірних правовідносин до матеріалів справи не надано.

Водночас доказів переходу прав і обов`язків від ІНФОРМАЦІЯ_3 до ІНФОРМАЦІЯ_9 до матеріалів справи позивачем не надано та судом в ході розгляду позовної заяви не встановлено.

Крім того, у відзиві відповідач зазначив, що факт перебування Північного регіонального управління на фінансовому забезпечення в ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) до моменту припинення діяльності ІНФОРМАЦІЯ_10 не дає підстав вважати ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) правонаступником ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Всі фінансові операції ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) здійснювалися на підставі розпорядчих документів Північного регіонального управління на виконання вимог наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 11.12.2019 №105 "Про зарахування на фінансове забезпечення". Тобто, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) не являється правонаступником ІНФОРМАЦІЯ_10 , а в даній ситуації є лише виконавцем наказів та розпоряджень вище стоячих органів, та не вповноважений вносити зміни до наказів таких органів.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 05.02.2020 №43 "Про ліквідацію територіальних органів Адміністрації Державної прикордонної служби України" припинено діяльність, зокрема ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Так, відповідно до пункту 1 цієї постанови визначено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Адміністрації Державної прикордонної служби за переліком згідно з додатком, серед яких є ІНФОРМАЦІЯ_6 .

При цьому, відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 05.02.2020 №43, Адміністрацію Державної прикордонної служби зобов`язано забезпечити здійснення функцій і повноважень територіальних органів, що ліквідуються.

Вказана інформація підтверджується відомостями Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб, підприємців та громадських формувань від 18.05.2021 за номером запису 024008291.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05.02.2020 №43 чітко визначено передачу функцій і повноважень територіальних органів, що ліквідуються згідно з такою, в тому числі, й ІНФОРМАЦІЯ_3 , Адміністрації Державної прикордонної служби.

Водночас, публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права.

Отже, в даному випадку, регіональне управління, як то ІНФОРМАЦІЯ_6 , є вищим органом управління по відношенню до прикордонного загону, який є оперативно - службовою ланкою Державної прикордонної служби України, а територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, є саме Адміністрація Державної прикордонної служби України.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.2 ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З наведеного випливає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, передумовою для захисту права є його порушення. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом.

Враховуючи викладене суд дійшов до висновку, що не можуть бути задоволені будь-які вимоги позивача з оскарження дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які не породжують для нього виникнення, зміну чи припинення жодних прав чи обов`язків, навіть і в тому випадку якщо суд доходить висновку щодо певних порушень при здійсненні посадовою особою функціональних обов`язків при вчиненні таких дій.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на наведене, з урахуванням встановленого факту відсутності порушення прав особи, у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (житловий масив " АДРЕСА_1 , інд.код: НОМЕР_4 ) відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Панкеєва