Справа № 461/7089/22
Суддя: Кротова О. Б.
Дата ухвалення: 2023-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №461/7089/22
провадження №2-а/461/47/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2023 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Кротової О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ігнат Т.І.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача Ворсуляка О.В.,

представників відповідача Пержола А.В., Атаманюка Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення про повернення до країни походження або третьої країни іноземця,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Ворсуляк О.В., 26.12.2022 звернувся в суд із адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області (далі ГУ ДМС України у Львівській області) від 29.11.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Казахстану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову покликається на те, що не погоджується із вказаним рішенням ГУ ДМС України у Львівській області від 29.11.2022, вважає його протиправним та прийнятим із суттєвими порушеннями вимог законодавства України. Оскаржуваним рішенням встановлено, що громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_2 прибув на територію України 05.03.2020 через ПП «Львів», під час перебування на території України звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Після 02.08.2022 законних підстав перебування на території України не було, однак він своєчасно не залишив її. Таким чином, на підставі ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», вирішено примусово повернути позивача до країни походження або третьої країни та зобов`язати його покинути територію України у термін до 19.12.2022. 29.11.2022 посадовими особами відповідача відносно ОСОБА_1 було складено протокол у справі про адміністративне правопорушення за ст.203-1 КУпАП і в цей же день винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за цією ж статтею із застосуванням адміністративного стягнення у виді штрафу. Рідною мовою позивача є казахська, тому він звертався до працівників міграційної служби російською мовою, як єдиною слов`янською, якою більш-менш володіє. Натомість з ним проводилось спілкування українською мовою, яку він не розуміє зовсім. Позивач просив посадових осіб відповідача розглядати його питання з участю адвоката О.Ощіпок, яка буде одночасно і перекладачем і фаховим юристом, однак йому було відмовлено. Також позивач пояснив, що він перебуває у Львівській області разом із сім`єю: дружиною ОСОБА_3 та їх спільними п`ятьма дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які є громадянами Казахстану, і найменшою дитиною ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка народилась у м.Одесі, не набула громадянства батьків, а батьки бажають зареєструвати її громадянкою України. На даний час його дружина займається оформленням документів щодо надання статусу біженців, здала до міграційного органу свій національний паспорт і паспорти дітей, про що отримала довідку із вклеєними фотокартками її самої і дітей. Також позивач вказав, що є єдиним годувальником в сім`ї, працює за приватним наймом різноробочим на ринку у м.Львові, допомагаючи своїм землякам-підприємцям. До початку війни він проживав і працював на будівництві різноробочим у м.Одесі. Повернення до Казахстану для нього є неможливим, оскільки він разом з дружиною зазнає переслідувань з боку спецслужб Казахстану з політичних і релігійних мотивів, неодноразово був засуджений за свої політичні і релігійні переконання. Саме з цієї причини, а також наявності на його утриманні багатодітної родини, він не міг і не може виїхати з України в будь-яку третю країну. В Україні в нього є близькі друзі інші представники казахської діаспори, які допомагають його великій сім`ї, у іншій країні він не зміг би забезпечити виживання своєї сім`ї. Однак вказані пояснення не були взяті до уваги посадовими особам відповідача та прийнято оскаржуване рішення. Також позивач не визнає правомірним не складання відносно нього протоколу про адміністративне затримання, так як він був затриманий працівниками міграційної служби до трьох годин, а також не інформування Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадок затримання. Окрім цього, вказує на порушення його прав щодо участі перекладача. Із покликанням на висновки Верховного Суду у постанові від 18.06.2020 у справі №758/13408/18, позивач також зазначає щодо ступеню втручання у сім`ю іноземця, оскільки примусове повернення позивача в країну походження буде непропорційним втручанням не тільки у його права, але і у права його неповнолітніх дітей.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27.12.2022 прийнято до розгляду адміністративний позов, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду.

Від представника відповідача ГУ ДМС України у Львівській області Пержоли А.В. 04.01.2023 надійшов відзив на адміністративний позов, у якому останній просив суд відмовити у задоволенні позову, з огляду на таке. ОСОБА_1 перебуває на території України з порушенням ст.203 КУпАП, оскільки його дії порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме встановлено, що вказаний іноземець за час свого перебування на території України перевищив дозволений строк перебування на території України більше 90 днів протягом 180 днів, чим порушив п. 2 Порядку продовження строку перебування та проживання або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ №150 від 15.02.2012. ОСОБА_1 ухилився від виїзду з України, подальші відмітки про продовження терміну перебування на території України в паспортному документі іноземця відсутні. 29.11.2022 посадовою особою ГУ ДМС України у Львівській області відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.203 КУпАП, та винесено відповідну постанову про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 2 601 грн. за ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. Штраф був сплачений ОСОБА_1 30.11.2022, що додатково свідчить про те, що він визнав вчинене адміністративне правопорушення. 29.11.2022 уповноваженою особою ГУ ДМС України у Львівській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Казахстану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказане рішення прийнято в межах повноважень, на підставі та на виконання законодавства України з питань законності перебування іноземців на території України та протидії нелегальній міграції. Також представник відповідача зазначив, що оскільки позивач перейшов в статус нелегального мігранта, відтак він не може подати заяву на оформлення посвідки на тимчасове чи постійне проживання, або дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України. Окрім цього, представник відповідача звернув увагу на те, що позивачем не доведено належними доказами його покликання на його переслідування в Республіці Казахстан за критеріями віросповідування або політичних переконань.

09.01.2023 представник позивача адвокат Ворсуляк О.В. подав відповідь на відзив, до якої долучив перекладені на українську мову документи, а саме паспорт позивача та свідоцтво про одруження, оскільки переклад таких документів було виконано пізніше. Окрім цього, долучив відповіді із додатками на його адвокатські запити, які ним отримані від відповідача 09.01.2023. Щодо поданого представником відповідача відзиву на адміністративний позов вказав, що у відзиві відповідачем відсутні належні спростування обставин, що наведені в позові. Додатково зазначив, що згідно відповіді ГУ ДМС України у Львівській області 46.01.6-203/46.23 від 05.01.2023, громадянка Республіки Казахстан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , документована довідкою №013183 від 30.10.2022, термін дії якої до 30.01.2023, відтак даним листом підтверджено, що дружина позивача, а разом з нею і п`ятеро дітей, законно перебувають на території України. Також представник повідомив обставини, які свідчать, на його думку, про добросовісність позивача, його намагання неухильно дотримуватися законодавства, оскільки він, як шукач притулку, звертався 06.03.2020 до ГУ ДМС України у Львівській області із відповідною заявою. Разом з тим, на вказану заяву позивача відповідачем було направлено відповідь 11.03.2020, яка повернулась на адресу відправника без вручення, оскільки ГУ ДМС України у Львівській області на поштовому відправленні не було зазначено номера телефону ОСОБА_1 . В подальшому позивач намагався з`ясувати хід розгляду його заяви, з`являючись до відповідача, на що отримував усні відповіді про те, що у зв`язку з пандемією COVID-19 наразі розгляд питання відкладено.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ворсуляк О.В. у судовому засіданні адміністративний позов підтримали з підстав, що наведені у такому, а також у відповіді на відзив, просили позов задовольнити. Позивач ОСОБА_1 додатково пояснив, що у нього не було наміру порушувати законодавство України, оскільки на наступний день після його приїзду в України, а саме 06.03.2020, він звернувся в орган міграційної служби із заявою щодо узаконення його перебування на території України. Однак у зв`язку із некомпетентністю та необхідністю правової допомоги, як стало відомо на даний час, його заява не відповідала нормам чинного законодавства. Лист від міграційної служби він не отримував, а тому йому не було відомо, що його питання вказаним органом не розглядалось. Також ОСОБА_1 вказав, що неодноразово усно звертався у ГУ ДМС України у Львівській області з приводу його питання, однак йому не було надано жодної вичерпної відповіді.

Представники відповідача ГУ ДМС України у Львівській області Пержола А.В. та Атаманюк Р.І. в судовому засіданні заперечили щодо задоволення даного адміністративного позову, просили суд відмовити у задоволенні такого.

Представник відповідача Атаманюк Р.І. надав пояснення про те, що ним було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , а також прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. В ході оформлення відповідних документів ОСОБА_1 розумів яке рішення приймається, а захисника з безоплатної правової допомоги не було залучено, оскільки вказана особа не була затримана. Після прийняття рішення, позивачу було роз`яснено його зміст та запропоновано у 20-денний термін покинути територію України. Таким чином, оскаржуване рішення прийнято в межах повноважень, на підставі та на виконання законодавства України з питань законності перебування іноземців на території України та протидії нелегальній міграції.

Представник відповідача Пержола К.М. надав пояснення, аналогічні доводам відзиву на адміністративний позов.

Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до такого висновку.

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За правилами ч.7 ст.5 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що і громадяни України.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Порядок перебування, в`їзду в Україну та виїзду з України іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Положення статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» розрізняє два поняття «іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах» та «нелегальний мігрант». Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 2 статті 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно із частиною третьої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119 (далі - Інструкція).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із п. 5. І розділу Інструкції підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Відповідно до п. 6 І розділу Інструкції примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29.11.2022 о 11.32 год. за адресою: м.Львів, вул.Руданського, 3 встановлено ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування громадянином Казахстану ОСОБА_9 , у зв`язку з чим уповноваженою особою ГУ ДМС України у Львівській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЛВ №001877 за ч.1 ст.203 КУпАП.

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 29.11.2022 року серії ПН МЛВ № 001872, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2 601 грн.

30 листопада 2022 року ОСОБА_1 сплачено вказаний розмір штрафу, що підтверджується копією квитанції АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 .

29.11.2022 головним спеціалістом Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області Р.Атаманюком прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Казахстану ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 . Даним рішенням встановлено, що громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_2 прибув на територію України 05.03.2020 через ПП «Львів», під час перебування на території України звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Після 02.08.2022 законних підстав перебування на території України не було, однак він своєчасно не залишив її. Таким чином, на підставі ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», вирішено примусово повернути позивача до країни походження або третьої країни та зобов`язати його покинути територію України у термін до 19.12.2022.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що проживає в Україні разом із дружиною та п`ятьма неповнолітніми дітьми, та є єдиним утримувачем сім`ї. До адміністративного позову долучив свідоцтво про одруження, з якого вбачається, що із 29.07.2000 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , у якому у них народилось п`ятеро дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження запис за № НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження запис за № НОМЕР_3 ), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження запис за № НОМЕР_4 ), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (свідоцтво про народження запис за № НОМЕР_5 ), які є громадянами Казахстану, і найменша дитина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка народилась у м.Одесі (свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 , видане 18.03.2022 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис №302).

Згідно із відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади №005209-ШРА, місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_8 , 19.01.2022 зареєстровано з 06.09.2022 за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до наданих позивачем довідок №315 та №316 від 14.12.2021, його діти: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , навчаються у Гімназії №17 Дрогобицької міської ради Львівської області.

Відповідно до листа ГУ ДМС України у Львівській області 46.01.6-203/46.23 від 05.01.2023, адресованого адвокату О.Ворсуляку у відповідь на його запит, громадянка Республіки Казахстан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , документована довідкою №013183 від 30.10.2022, термін дії якої до 30.01.2023.

Таким чином встановлено, що дружина позивача ОСОБА_1 та їх спільні діти законно перебувають на території України, а отже позивач має сім`ю та має тісні суспільні та сімейні зв`язки в Україні.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 звертався до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою, як шукач притулку в Україні, від 06.03.2020, а також 07.10.2020 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту.

Відповідно до ст.291 Цивільного кодексу України, фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Також статтею 4 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Органи чи суди уповноважені приймати рішення про вислання, мають зважати на всі інтереси, що зачіпаються у справі. Вони повинні знайти справедливу рівновагу між запобіганням злочинам і заворушенням та повагою до сімейного життя особи, яка може бути вислана з країни (рішення у справі «Бултіф проти Швейцарії»).

Європейський суд нагадує два принципи, які можуть бути враховані в критеріях, що були визначені в рішенні у справі «Бултіф проти Швейцарії»:

- найкращі інтереси для добробуту дітей;

- міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї в країні перебування та в країні приїзду.

Також, стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

Якщо члени родини мають намір підтримувати зв`язки та якщо їхнє сімейне життя існує, тоді для розірвання зв`язків між батьком/матір`ю та дитиною або для недопущення возз`єднання такої сім`ї держава зобов`язана навести вагомі підстави (рішення у справі «Беррегаб проти Нідерландів»).

Окрім цього, згідно з приписами ст.18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з приписами Декларації ООН прав дитини, дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір`ю.

Також як вбачається зі змісту ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Як вбачається із оскаржуваного рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження чи третьої країни, обставини його сімейного статусу відповідачем при прийнятті такого рішення не досліджувались та не оцінювались.

У той же час, зважаючи на суворий характер негативних наслідків для позивача за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у вигляді примусового повернення до країни походження або третьої країни, вказані обставини є суттєвими та мали бути враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення, як такі, що істотно обмежували можливість виконання позивачем обов`язків, передбачених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Суд зазначає, що застосування до ОСОБА_1 негативних наслідків у вигляді примусового повернення до країни походження або третьої країни має бути співмірне із характером вчиненого позивачем порушення, а також спрямоване на досягнення цілей, для яких відповідачу відповідні повноваження надані. Відповідачем не обґрунтовано вчинення позивачем будь-яких дій, що суперечили б інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку або ж створювали загрозу порушення прав та інтересів громадян України. В матеріалах справи також відсутні докази асоціальної чи протизаконної характеристики позивача.

З урахуванням наведеного вище, суд, з огляду на встановлені обставини справи у їх сукупності, дійшов висновку про передчасність рішення уповноваженої особи ГУ ДМС України у Львівській області від 29.11.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни ОСОБА_1 , як такого, що прийнято без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 6, 9, 72-77, 241-246, 295, 297 КАС України,

у х в а л и в:

позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області Р.Атаманюка, затверджене першим заступником начальника Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області І.Іваночко, від 29.11.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Казахстану ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_2 ( ОСОБА_11 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП в Україні відсутній, громадянин Республіки Казахстан, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Головне управління державної міграційної служби України у Львівській області, , місцезнаходження: м.Львів, вул.Січових Стрільців, 11.

Повний текст рішення складено 11.01.2023

Суддя О.Б. Кротова