Справа № П/857/21/22
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № П/857/21/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 січня 2023 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання неправомірною та скасування вимоги, визнання неправомірними дій та протиправною бездіяльності, відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивачка) звернулася до Восьмого апеляційного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (Відповідач), в якому просила:

- поновити термін на оскарження вимоги від 07 листопада 2022 року, винесеної державним виконавцем Скірка С.С. у ВП № 52180799;

- визнати вимогу від 07 листопада 2022 року за змістом неправомірною, а дії по її складанню такими, що створюють перешкоди стягувачу, ОСОБА_1 , досягти виконання судового рішення, винесеного у справі № 813/5744/15 щодо боржника, ОСОБА_2 , та скасувати цю вимогу;

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Скірки С.С. та Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у ВП № 52180799, що веде до затягування виконання судового рішення, що набуло законної сили боржником, ОСОБА_2 .

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання дій неправомірними, протиправними та скасування вимоги передано до Львівського окружного адміністративного суду.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 грудня 2022 року визначено головуючою суддею Клименко Оксану Миколаївну.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що у Личаківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з вересня 2016 року перебуває на виконанні виконавчий лист від 25 серпня 2016 року № 17/2016, виданий у справі № 813/5744/15 щодо боржника ОСОБА_2 , виконавче провадження № 52180799. Державний виконавець Скірка С.С. вчиняє неправомірні дії, виносячи процесуальні документи у виконавчому провадженні № 52180799 всупереч закону, а відтак за такими документами дії не можуть здійснюватися, а якщо здійснюються, то підлягають скасуванню через те, що винесені не відповідно до закону. Так, 07 листопада 2022 року державний виконавець у виконавчому провадженні № 52180799 виніс вимогу, у якій: 1) неправильно зазначено номер виконавчого листа № 813/5744/15, в той час як правильним є № 17/2016; 2) зазначено неіснуючу у цьому виконавчому провадженні особу, якій винесена вимога та якій вона скеровується, ОСОБА_1 ; 3) якщо визнати, що ОСОБА_1 зазначена помилково, то ОСОБА_1 є стягувачем, відповідно вимога стягувачу не передбачена Законом України «Про виконавче провадження» та немає підстав для винесення вимоги стягувачу; 4) неправильно зазначено дані щодо дати народження боржника ОСОБА_2 , що дає підстави боржнику не реагувати на вимогу, яка її не стосується. Позивачка вказує, що на подану нею скаргу до Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) відповідної реакції немає, тому вона вимушена звернутися до суду за поновленням своїх порушених прав, які гарантовані Конституцією та Законами України щодо обов`язковості виконання судового рішення, однак грубо порушені відповідачем. На думку позивачки, вищеперераховані дії державного виконавця по складанню неправомірної за змістом вимоги від 07 листопада 2022 року є протиправними та такими, що створюють перешкоди їй, як стягувачу досягти виконання судового рішення у справі № 813/5744/15, а через бездіяльність відповідача затягується виконання судового рішення на тривалий час.

У зв`язку з вищенаведеним просить адміністративний позов задовольнити повністю.

22 грудня 2022 року позивачка через канцелярію суду подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій додатково наголошує, що з 2016 року судове рішення, винесене у справі № 813/5744/15 не виконане. Постанова про закінчення виконавчого провадження № 52180799 від 17 травня 2018 року визнана неправомірною та скасована. З огляду на це позивачка «ходить по судах», оскаржує неправомірні дії суб`єкта владних повноважень, а рішення не виконане. Саме виконавча служба зобов`язана вживати дії щодо примусового виконання судового рішення, чого вона не робить і чим завдає позивачці моральної шкоди. Звертає також увагу, що в оскаржуваній вимозі неправильно зазначено номер виконавчого листа.

Просить суд розглянути відповідно до норм, передбачених КАС України, заяву про збільшення позовних вимог шляхом додання до вже заявлених позовних вимог наступних двох вимог:

- визнати факт не вірно зазначеного номеру виконавчого листа у оскаржуваній вимозі від « 07.10.2022 р.», а саме замість фактичного номеру № НОМЕР_1 зазначено № 813/5744/15;

- відшкодувати мені моральні збитки, завдані невиконанням належно своїх обов`язків суб`єктом владних повноважень та винесенням протиправного змісту вимоги від « 07.10.2022 р.», яку вимушена оскаржувати до суду у 950 (дев`ятсот п`ятдесят тисяч гривень) за кожну секунду, хвилину, годину з часу отримання завданих мені переживань та страждань.

23 грудня 2022 року позивачка через канцелярію суду подала додаткові пояснення, в яких вказує, що на час винесення оскаржуваної вимоги вона була стягувачем, тому її права були порушені, у зв`язку з чим вона звернулася з цим позовом до суду. Повідомляє, що 16 грудня 2022 року звернулася до Львівського окружного адміністративного суду про заміну сторони у справі № 813/5744/15. Просить позов задовольнити, чим буде відновлено її грубо порушені права.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року про заміну стягувача у виконавчих листах у справі № 813/5744/15 скасовано. Прийнято постанову, відповідно до якої в задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 813/5744/15 відмовлено. Таким чином, ОСОБА_1 , яка є позивачкою у цій справі, станом на момент розгляду цієї справи не є учасником (стягувачем) виконавчого провадження № 52180799. 26 грудня 2022 року державним виконавцем відповідно до пункту 3 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 52180799, оскільки стягувач у цьому виконавчому провадженні ОСОБА_3 померла.

З огляду на викладене у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 12 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 26 грудня 2022 року клопотання позивачки про звільнення від сплати судового збору задоволено. Звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі пункту першого частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір». У задоволенні клопотань позивачки від 20 грудня 2022 року та від 21 грудня 2022 року про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

07 листопада 2022 року державний виконавець Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Скірка С.С. у виконавчому провадженні № 52180799 з примусового виконання виконавчого листа № 813/5744/15, виданого 25 серпня 2016 року Львівським апеляційним адміністративним судом, виніс вимогу № 39246, якою з метою неупередженого, своєчасного і в повному обсязі виконання рішення та, керуючись положеннями Закону України «Про виконавче провадження», вимагає: 1. З`явитись 15 листопада 2022 року о 09:30 год. за адресою м. Львів, вул. Козацька, 11, для перевірки вимог виконавчого документа № 813/5744/15 від 25 серпня 2016 року, а саме зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок здійснити перебудову об`єкту будівництва «Реконструкція з розширенням нежитлового приміщення сараю (літ. Б-1) на АДРЕСА_1 за рахунок прибудови та надбудови мансардного поверху під житловий будинок» у відповідність до робочого проекту розробленого організацією спілки архітекторів України Т.А.М. «Галархбуд», якій затверджений замовником (відповідачем) 16 вересня 2014 року шляхом: - забезпечення висоти будівлі від відмітки 0.000 м. до гребня даху 6.800 м.; - забезпечення заміни матеріалів зовнішніх стін мансардного поверху з газоблоків на цеглу; - забезпечення дотримання відстані не менше 1.0 м. від найбільшої виступної конструкції стіни до межи сусідньої ділянки.

Позивачка, уважаючи вказану вимогу неправомірною, дії по її складанню такими, що створюють перешкоди стягувачу досягти виконання судового рішення, бездіяльність державного виконавця, що веде до затягування виконання судового рішення, протиправною, а також стверджуючи про наявність підстав для відшкодування моральних збитків, звернулася з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 цього ж Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За змістом статті 14 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Для проведення виконавчих дій виконавець за потреби залучає понятих, працівників поліції, представників органів опіки і піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частин першої-другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Суд відзначає, що у цій справі позивачка оскаржує вимогу державного виконавця від 07 листопада 2022 року № 39246, дії по її складенню, а також бездіяльність державного виконавця, прийняті (вчинені) у виконавчому провадженні № 52180799.

Стягувачем у вказаній вимозі зазначено ОСОБА_1 (позивачка у цій справі).

Так, ухвалою Львівською окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 813/5744/15 замінено стягувача у виконавчих листах, виданих Львівським окружним адміністративним судом у справі № 813/5744/15, ОСОБА_3 на належного стягувача (правонаступника) ОСОБА_1 (позивачка у цій справі).

Вказану ухвалу боржник у виконавчому провадженні № 52180799 ОСОБА_2 оскаржила в апеляційному порядку.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року про заміну стягувача у виконавчих листах у справі № 813/5744/15 скасовано.

Прийнято постанову, відповідно до якої в задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 813/5744/15 відмовити.

Таким чином, з огляду на вищевказане ОСОБА_1 , яка є позивачкою у цій справі, станом на момент розгляду цієї справи не є учасником (стягувачем) виконавчого провадження № 52180799.

Разом з тим у додаткових поясненнях від 23 грудня 2022 року позивачка вказує, що в оскаржуваній вимозі її зазначено як стягувача, тому вона звернулася до суду. На час винесення оскаржуваної вимоги вона була стягувачем, тому її права були порушені. Рішення суду у справі № 813/5744/15 було винесене на користь її матері, вона як правонаступник була визнана стягувачем і діяла як стягувач, законно, її права оскаржуваною вимогою порушені.

З цього приводу суд зазначає наступне.

За змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частин першої та третьої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп Суд зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Окрім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

За правилами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

При цьому порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи-позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 23 грудня 2019 року у справі № 712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 500/477/15-а.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Зважаючи на викладене, суд відзначає, що оскаржувана вимога державного виконавця від 07 листопада 2022 року № 39246 є індивідуальним актом та стосується прав та інтересів учасників виконавчого провадження, в межах якого вона прийнята, зокрема стягувача та боржника.

Водночас, як зазначено вище, з огляду на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 813/5744/15 позивачка не є учасником виконавчого провадження № 52180799.

За таких обставин прийнята державним виконавцем у виконавчому провадженні оскаржувана вимога, як акт індивідуальної дії, вчинені, на думку позивачки, державним виконавцем дії та бездіяльність жодним чином не стосуються прав та інтересів позивачки та не порушують їх, а відтак не породжують для позивачки права на захист.

У позовній заяві та додаткових поясненнях позивачка наводить аргументи щодо протиправності оскаржуваної вимоги та дій (бездіяльності) державного виконавця. Стосовно ж порушеного права у позовній заяві позивачка вказує, що оскаржуваними рішенням та діями (бездіяльністю) відповідача порушено її право, гарантоване Конституцією та Законами України щодо обов`язковості виконання судових рішень, адже судове рішення у справі № 813/5744/15, яке набрало законної сили 18 серпня 2016 року, не виконане боржником. Однак суд зазначає, що позивачка ОСОБА_1 не була учасником справи № 813/5744/15, на момент розгляду цієї справи не є правонаступником когось із учасників, а тому відсутні підстави вважати, що її право через можливе невиконання судового рішення у вказаній справі якимось чином порушене. При цьому суд повторно наголошує, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Зважаючи на те, що позивачка не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів оскаржуваними рішенням та діями (бездіяльністю) відповідача, а лише стверджує про їх протиправність, то у задоволенні заявлених позовних вимог про: визнання вимоги від 07 листопада 2022 року за змістом неправомірною, а дії по її складанню такими, що створюють перешкоди стягувачу, ОСОБА_1 , досягти виконання судового рішення, винесеного у справі № 813/5744/15 щодо боржника, ОСОБА_2 , та скасування цієї вимоги; визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Скірки С.С. та Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у ВП № 52180799, що веде до затягування виконання судового рішення, що набуло законної сили боржником, ОСОБА_2 ; визнання факту не вірно зазначеного номеру виконавчого листа у оскаржуваній вимозі від « 07.10.2022 р.», а саме замість фактичного номеру № НОМЕР_1 зазначено № 813/5744/15, належить відмовити.

Щодо вимоги позивачки про відшкодування моральних збитків, завданих невиконанням належно своїх обов`язків суб`єктом владних повноважень та винесенням протиправного змісту вимоги від « 07.10.2022 р.», яку вона вимушена оскаржувати до суду у 950 (дев`ятсот п`ятдесят тисяч гривень) за кожну секунду, хвилину, годину з часу отримання завданих їй переживань та страждань, суд зазначає таке.

Положеннями частини першої статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 статті 23 Цивільного кодексу України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 Цивільного кодексу України).

Так, згідно із правовою позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Оскільки під час розгляду справи позивачка не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів оскаржуваними рішенням та діями (бездіяльністю) відповідача, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовлено, то суд з урахуванням частини першої статті 23 Цивільного кодексу України також відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Крім того, у пункті 80 рішення у справі «Перес проти Франції» («Perez v. France», заява № 47287/99) ЄСПЛ зазначив, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд включає право сторін, що беруть участь у справі, представляти будь-які зауваження, які вони вважають доречними до їхньої справи. Оскільки метою Конвенції є забезпечення не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав фактичних і ефективних (див. рішення у справі «Артіко проти Італії» (Artico v. Italy), заява № 6694/74, пункт 33), це право можна вважати ефективним тільки в тому випадку, якщо зауваження були дійсно «заслухані», тобто належним чином враховані судом, який розглядає справу. Отже, дія статті 6 Конвенції полягає в тому, щоб, серед іншого, зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами у справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належності до справи (див. рішення у справі «Ван де Хурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. Netherlands), заява № 16034/90, пункт 59).

Також у пункті 71 рішення у справі «Пелекі проти Греції» (Peleki v. Greece, заява № 69291/12) ЄСПЛ нагадав, що внутрішнє рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене міркувань або якщо це міркування ґрунтується на явній помилці факту чи закону, допущеної національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» (Moreira Ferreira v. Portugal (no 2), заява № 19867/12, пункт 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, то відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (пр. Чорновола, 39, м. Львів, 79019) про визнання неправомірною та скасування вимоги, визнання неправомірними дій та протиправною бездіяльності, відшкодування моральної шкоди відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 06 січня 2023 року.

Суддя Клименко О.М.