Справа № 120/16985/21-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

06 січня 2023 р. Справа № 120/16985/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач проходив службу у в/ч НОМЕР_2 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні в/ч НОМЕР_1 . Наказом командира в/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 07.05.2020 №87 позивача, звільненого наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.03.2020 №172, знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків військової частини з 07.05.2020 року. Разом з тим, повного розрахунку з позивачем не відбулося, а саме відповідач не виплатив йому індексацію грошового забезпечення. Відтак позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.09.2020 у справі № 120/3017/20-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року з розрахунку підвищення грошових доходів для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) - січень 2008 року.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2020 рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року скасовано в частині встановлення базового місяця для обчислення індексу споживчих цін - січня 2008 року та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позову. В іншій частині рішення залишено без змін.

На виконання вказаного рішення 28.12.2020 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року у сумі 4435,66 грн., із застосуванням січня 2016 року, як базового місяця для обчислення індексації.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо застосування січня 2016 року як базового місяця для обчислення індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.09.2021 у справі № 120/6811/21-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. з розрахунку базового місяця січень 2008 року та здійснити доплату суми індексації грошового забезпечення за вказаний період з урахуванням виплачених сум. Рішення набуло законної сили згідно з постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 року.

На виконання вказаного рішення 26.11.2021 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 77935,19 грн.

Позивач зазначає, що оскільки остаточний розрахунок з ним у зв`язку із звільненням з військової служби відповідач провів лише 26.11.2021, то він звернуся до суду з даним позовом, в якому просить зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а саме з 07.05.2020 по 26.11.2021.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Також встановлено сторонам строк для подання заяв по суті спору та витребувано у відповідача додаткові докази.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги заперечує та вказує, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців з приводу порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Крім того, чинним законодавством України та нормативно-правовими документами, які передбачають порядок фінансування, нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, не визначено взагалі такого поняття як середній заробіток, який не можливо вирахувати для кожного окремого військовослужбовця в силу специфічності порядку формування для військовослужбовців посадових грошових окладів, надбавок та інших видів грошового забезпечення, тощо.

Військова частина НОМЕР_1 також звертає увагу, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різними законами та нормативно-правовими актами, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права.

Таким чином, військова частина НОМЕР_1 вважає, що відсутні підстави для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, щодо виплати позивачу середнього заробітку, а посилання позивача на приписи законодавства України про працю стосовно поняття, нарахування та виплати працівникам в тому числі військовослужбовцям середнього заробітку є безпідставними та не можуть враховуватися Судом у даній справі.

23.03.2022 від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження в справі, яке обгрунтоване приписами пункту 5 частини 1 статті 236 КАС України, при цьому зазначено, що військова частина НОМЕР_1 є стороною у справі, яка входить до складу Збройних Сил України та переведена на воєнний стан, посадові особи якої здійснюють заходи щодо захисту держави від збройної агресії Російської Федерації.

Щодо заявленого клопотання, суд зазначає наступне.

Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану на території України від 24.02.2022 № 64» на території України введено воєнний стан.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 236 КАС України, суд зупиняє провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Враховуючи те, що справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, яким не передбачено обов`язкову явку уповноважених представників відповідача до суду, а та те, що відповідач не є фізичною особою, яка безпосередньо бере участь у захисті держави України від збройної агресії Російської Федерації, а тому суд вважає, що клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі не підлягає задоволенню.

При цьому судом приймається до уваги, що відповідач вже скористався своїм процесуальним правом подати відзив на позовну заяву, разом з тим, позивачем відповідь на відзив не подавалась. Крім того, відповідачем надано витребувані судом докази.

Суд, з`ясувавши доводи сторін, викладені в поданих аявах по суті справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 07.05.2020 №87 позивача, звільненого наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 23.03.2020 №172, знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків військової частини з 07.05.2020 року.

У зв`язку з невиплатою позивачу при звільненні з військової служби індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду з відповідними позовами.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.09.2020 у справі № 120/3017/20-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року з розрахунку підвищення грошових доходів для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) - січень 2008 року.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2020 рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року скасовано в частині встановлення базового місяця для обчислення індексу споживчих цін - січня 2008 року та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позову. В іншій частині рішення залишено без змін.

На виконання вказаного рішення 28.12.2020 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року у сумі 4435,66 грн., із застосуванням січня 2016 року, як базового місяця для обчислення індексації.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо застосування січня 2016 року як базового місяця для обчислення індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.09.2021 у справі № 120/6811/21-а позов ОСОБА_1 задоволено. Зокрема зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. з розрахунку базового місяця січень 2008 року та здійснити доплату суми індексації грошового забезпечення за вказаний період з урахуванням виплачених сум. Рішення набуло законної сили згідно з постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 року.

На виконання вказаного рішення 26.11.2021 військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 77935,19 грн.

Позивач вважаючи бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною, звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Тому доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства до спірних правовідносин не застосовуються є безпідставними та судом до уваги не беруться.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

У цій справі судом встановлено, що при звільнені із позивачем проведено остаточний розрахунок у загальному розмірі 502662,91 грн.

Індексація грошового забезпечення позивачу при звільненні не була виплачена, така виплата була здійснена відповідачем тільки 28.12.2020 у сумі 4435,66 грн.

В подальшому, 26.11.2021 відповідачем додатково виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 77935,19 грн.

Період затримки (прострочення) виплати індексації грошового забезпечення тривав з 07.05.2020 по 26.11.2021, та складає 568 дні.

Середньоденна заробітна плата ( грошове забезпечення ) позивача за останні два календарні повні місяці, що передували звільненню, дорівнює 835,07 грн. ( 25469,75*2 - грошове забезпечення за березень - квітень 2020 року/ 61 день ( кількість днів у березні - квітні = 835,07 грн.).

Середній заробіток за період з 07.05.2020 по 26.11.2021 складає 474319,76 грн. (568 день х 835,07 грн.).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Судом встановлено, що в рамках спірних правовідносин, позивачу визначено розмір індексації грошового забезпечення у загальній сумі 82370,85 грн. ( 4435,66 грн +77935,19 грн), розмір сум, виплачених при звільненні, складав 502662,91 грн., а середній заробіток за період з 07.05.2020 по 26.11.2021 складає 474319,76 грн.

За вказаних обставин справи, з огляду на правову позицію судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладену в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19, а також правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену в постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, суд дійшов висновку, що при розгляді цього спору необхідно застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

В разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. Розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Належні до виплати позивачу суми остаточного розрахунку складають 585033,76 грн., тобто 100% (82370,85 індексація грошового забезпечення + 502662,91 грн. виплачені при звільненні).

Несвоєчасно виплачені 82370,85 грн. індексації грошового забезпечення у складі всіх належних до виплати позивачу сум остаточного розрахунку складають 14,08% (82370,85 грн. х 100 / 585033,76 грн).

Повна сума середнього заробітку за період 07.05.2020 по 26.11.2021 складає 474319,76 грн. (100%), а 14,08% від повної суми середнього заробітку дорівнює 66784,22 грн. (474319,76 грн. х 14,08%).

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час прострочення проведення повного остаточного розрахунку при звільненні у сумі 66784,22 грн.

Наведене правозастосування відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом у постановах від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, від 20.01.2021 у справі № 240/12238/19.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Таким чином, перевіривши доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково, а саме шляхом визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 що полягає у не нарахувані та не виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 07.05.2020 по 26.11.2021 року та стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за вказаний період в сумі 66784,22 грн.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інших витрат, пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 що полягає у не нарахувані та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 07.05.2020 року по 26.11.2021 року.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 07.05.2020 року по 26.11.2021 року в сумі 66784,22 грн. (шістдесят шість тисяч сімсот вісімдесят чотири гривні двадцять дві копійки).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна