Справа № 320/16607/21
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2023-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 січня 2023 року м. Київ Справа № 320/16607/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Харченко С.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України у Київській області
провизнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що виявилась у невиплаті позивачу пенсії у повному розмірі;

- зобов`язати відповідача з 04.02.2020 здійснити виплату позивачу пенсії у повному розмірі без її обмеження максимальним розміром.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем протиправно та за відсутності визначених пенсійним законодавством підстав не здійснено йому виплату пенсії у повному розмірі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.12.2021 відкрито провадження в адміністративній справі № 320/16607/21 та вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

01.07.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву від 05.01.2022 № 1000-0902-7/550, який ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.01.2023 повернуто відповідачу без розгляду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію по інвалідності у відповідності до положень Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII.

Вказані обставини підтверджуються даними, наведеними у пенсійному посвідченні серії НОМЕР_1 , виданому позивачу 02.06.2020 Пенсійним фондом України (а.с. 12), та розрахунку пенсії по інвалідності по пенсійній справі № (а.с. 13).

Як стверджує позивач, виплату нарахованої йому пенсії здійснено відповідачем із застосуванням обмеження її граничного розміру десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Жодних доказів на спростування наведених вище обставин відповідачем суду надано не було.

12.10.2021 позивач, не погоджуючись із розміром виплаченої йому пенсії, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою, в якій просив відповідача здійснити йому з 04.02.2020 виплату нарахованої пенсії без обмеження її максимальним розміром (а.с. 14).

Разом з тим жодних дій, направлених на виплату нарахованої позивачу пенсії у повному обсязі, відповідачем вчинено не було.

Позивач вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що виявилась у невиплаті йому нарахованої пенсії у повному розмірі, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом порушеного права з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон України № 2262-XII), базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Відповідно до преамбули Закону України № 2262-XII держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Перелік осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах Закону України № 2262-XII, визначено статтею 12 цього Закону.

Призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 12 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України (стаття 10 Закону України № 2262-XII).

Судом встановлено, що предметом спору у даній справі є правомірність дій територіального органу Пенсійного фонду України щодо обмеження максимальним розміром пенсії, призначеної на підставі Закону України № 2262-XII.

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону України № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 № 3668-VI (далі Закон України № 3668-VI), який набрав законної сили 01.10.2011.

Так, відповідно до положень статті 2 Закону України № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13.10.1995 "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Крім того, Законом № 3668-VI внесено зміни до статті 43 Закону України № 2262-XII, чинна з 01.10.2011 редакція частини п`ятої (з 06.05.2016 частина сьома) якої передбачає, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 наведену вище норму визнано неконституційною та такою, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, починаючи з 20.12.2016, обмеження граничного розміру пенсії, які були передбачені частиною сьомою статті 43 Закону України № 2262-XII, відсутні.

Водночас положення статті 2 Закону України № 3668-VI (в частині поширення її дії на Закон України № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону України № 2262-XII, є чинними та не визнані Конституційним Судом України неконституційними.

Відтак, на момент виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правових акта, які мають однакову юридичну силу, проте по-різному регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром.

Визначаючись щодо способу подолання зазначеної правової колізії, суд враховує рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 (остаточне від 14.01.2011) у справі "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06), яке в силу приписів статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV застосовується судами України як джерело права.

У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) встановив порушення державою Україна статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства.

На думку ЄСПЛ, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Аналогічні правові висновки щодо обов`язкового трактування на користь особи норм законодавства, які допускають неоднозначне або множинне трактування, неодноразово висловлені Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 та 13.02.2019 у справі № 822/524/18.

Так, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у даному випадку застосуванню підлягають не норми Закону України № 3668-VI, а положення Закону України № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, що виявилась у невиплаті позивачу пенсії у повному розмірі, є протиправною.

При цьому, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача з 04.02.2020 здійснити виплату позивачу пенсії у повному розмірі без її обмеження максимальним розміром та з урахуванням раніше виплачених сум.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оскільки позивач в силу приписів статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення ним інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, суду не надано, судові витрати розподілу та стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, що виявились у невиплаті ОСОБА_1 пенсії у повному розмірі.

3.Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код: 22933548, місцезнаходження: Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, буд. 10) з 04.02.2020 здійснити виплату ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) пенсії у повному розмірі без її обмеження максимальним розміром та з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано в установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Харченко С.В.