Справа № 440/6329/22
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2023 р.Справа № 440/6329/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ломоновської Ю.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2022, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 10.08.22 року по справі № 440/6329/22

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України третя особа Міністерство юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України , в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової Алли Миколаївни від 30.10.2019 в виконавчому провадженні No 55181741 про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 № 45879/07.

В обґрунтування своїх вимог позивач наголошувала на протиправності постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової Алли Миколаївни від 30.10.2019 в виконавчому провадженні No55181741 у зв`язку з виконанням рішення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 № 45879/07 не в повному обсязі, а саме без нарахування простого відсотку (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти. Зауважила, що остаточний розрахунок на її користь проведений через 21 місяць з дня набрання законної сили рішенням.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової Алли Миколаївни від 30.10.2019 у виконавчому провадженні ВП № 55181741 про закінчення виконавчого провадження.

Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу , вважає, що вказане рішення прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Вважає , що керуючись вимогами пункту 9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону частиною 5 статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» 30.10.2019 державним виконавцем правомірно прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення Європейського суду, державним виконавцем вжито всі заходи у відповідності до Закону . Окремо щодо сплати пені за несвоєчасне виконання рішення національного суду зазначає, що листом Департаменту виконання рішень Європейського суду з прав людини від 16.10.2015 р. стосовно застосування пені, роз`яснено, що пеня, вказана у резолютивній частині рішення Суду застосовується до справедливої сатисфакції, присудженої Європейським судом і як така не є застосовною до будь-яких сум, що мають бути стягнені внаслідок невиконання національних судових рішень, про виконання яких впродовж певного строку може розпорядитися Європейський суд. Вважає , що рішення № 45879/07, видане 12.10.2017 Європейським судом з прав людини у справі «Семирода та інші проти України» на користь ОСОБА_1 , виконано в повному обсязі, затримка у перерахуванні коштів викликана тим що стягувачем не своєчасно надано реквізити для перерахування, тому підстави для нарахування пені відсутні. Крім того , вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме не залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку пропуском строку звернення позивача до суду. Так, позивач оскаржує постанову про закінчення виконавчого провадження від 30.10.2019 року майже через три роки, в свою чергу строк оскарження постанов державного виконавця у відповідності до закону та КАСУ становить 10 днів. В матеріалах виконавчого провадження міститься лист ОСОБА_1 від 26.01.2018 до якого додано отриману нею копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.11.2017 ВП № 55181741 з ідентифікатором доступу, чим підтверджено факт отримання постанови про відкриття виконавчого провадження. Сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, внесеними до автоматизованої системи виконавчого провадження, за адресою в мережі Інтернет https://asvpweb.minjust.gov.ua/ за ідентифікаторами доступу, що зазначаються у постановах про відкриття виконавчого провадження, які направляються стягувану та боржнику. Відповідно, стягувану забезпечено доступ до документів виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження для отримання необхідної інформації про рішення (виконавчі дії), прийняті (вчинені) виконавцем та відповідно стягувавч згідно АСВП міг або повинен був дізнатись про хід виконавчого провадження ще в 2019 році. Отже , вважаємо що позивачем пропущено строк для подання позову, а відповідно позов підлягав залишенню без розгляду у відповідності до КАСУ у зв`язку пропуском строку. Просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2022 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні вимог відмовити в повному обсязі.

Аналогічні доводи відповідача щодо правомірності прийняття оскарженої постанови містяться в відзиві на позовну заяву.

ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, рішення суду першої інстанції вважає законним , прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Посилаючись на обставини та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі , просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити , рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року залишити в силі. Також, посилаючись на ст. 134, ст.139 КАС України , просить судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,0 грн , понесені у суді апеляційної інстанції, покласти на відповідача.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 23 листопада 2017 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55181471 з примусового виконання Рішення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 №45879/07 (надалі по тексту - рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року), відповідно до якого, серед іншого, постановлено:

(a) упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявникам суми, зазначені в доданій таблиці; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;

(b) із закінченням зазначеного тримісячного строку до остаточного розрахунку на вищезазначені суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти .

В доданому до рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року Додатку під назвою: "Перелік заяв зі скаргами за пунктом 1 статті 6 та статтею 13 Конвенції (надмірна тривалість цивільних проваджень та відсутність у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту)" відносно заявника ОСОБА_1 визначено суму, присуджену в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди і судових та інших витрат (в євро) - 2600.

Відповідно до платіжного доручення №275 від 19 січня 2018 року на користь ОСОБА_1 перераховано 85889,32 грн, що визначено як еквівалент 2600 євро.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. від 13.08.2018 закінчено виконавче провадження №55181741.

До Департаменту державної виконавчої служби надійшла службова записка керівника Секретаріату Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Ольги Давидчук від 20.06.2019 про необхідність надання інформації про стан виконання рішення національного суду, прийнятого на користь ОСОБА_1 , щодо стягнення шкоди, завданої державним підприємством, а саме: рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26.01.2006, та про виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Семирода та інші проти України" (заява № 45879/07) .

Службовою запискою за підписом заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Р.В. Клименко від 24.06.2019 №1654-5.2.2-19/20.1/23 повідомлено Секретаріат Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людина про виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Семирода та інші проти України" (заява № 45879/07), шляхом сплати грошових коштів в розмірі 85889,32 грн, згідно платіжного доручення від 19.01.2018 №275 .

До Департаменту державної виконавчої служби направлено службову записку керівника Секретаріату Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Ольги Давидчук від 01.08.2019 про необхідність надання актуальної інформації про стан виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26.01.2006 року .

Службовою запискою від 10.09.2019 №2079-5.2.1-19 за підписом заступника начальника Управління розгляду звернень та організації роботи Департаменту державної виконавчої служби повідомлено Відділ примусового виконання, крім іншого, що: "згідно інформації з автоматизованої системи виконавчого провадження (спецпідрозділ) державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві 06.07.2009 винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження №1332950 з примусового виконання виконавчого листа Жовтневого суду м. Полтави від 26.01.2006 №2-61 про стягнення з СДП "Укрспец`юст" на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 77620,00 грн у зв`язку з відсутністю підтвердження, що боржник знаходиться у АДРЕСА_1 . Надати більш детальну інформацію неможливо у зв`язку із знищенням виконавчих документів №6557730 та №1332950".

Відповідачем 17 вересня 2019 року винесено постанову про відновлення виконавчого провадження ВП № 55181741.

Міністерством юстиції України платіжним дорученням від 15.10.2019 № 12259 перераховано ОСОБА_1 кошти у розмірі 77620 грн із призначенням платежу: "пер. кош., як пог. боргу згід. ріш. Євросуду №45879/07 від 12.10.2017 .

30 жовтня 2019 року відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 55181741 з підстав п.9 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження" .

Вважаючи свої права порушеними такою постановою, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того, що постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової Алли Миколаївни від 30.10.2019 у виконавчому провадженні ВП№55181741 про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 №45879/07 не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України, оскільки прийнята не на підставі законів України та не обґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття оскаржуваного рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог , виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення ЄСПЛ в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком України виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України врегульовані Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - Закон № 3477-IV).

У розмінні статті 1 Закону № 3477-IV орган представництва - це орган, відповідальний за забезпечення представництва України в ЄСПЛ та координацію виконання його рішень; рішення - а) остаточне рішення ЄСПЛ у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) остаточне рішення ЄСПЛ щодо справедливої сатисфакції у справі проти України.

Статтею 2 Закону № 3477-IV передбачено, що рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання рішення визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3477-IV протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва. Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті "б" цієї частини, відкриває виконавче провадження.

Частинами першою, другою статті 8 Закону № 3477-IV передбачено, що виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Законупідлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною першою статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону примусовому виконанню підлягають, зокрема, рішення ЄСПЛ з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Виконавче провадження з підстав, визначених у пункті 8 частини першої статті 49 Закону № 1404-VIII, закінчується у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Про закінчення виконавчого провадження з указаних підстав приймається мотивована постанова, яка має містити обставини, що свідчать про фактичне виконання судового рішення та засоби їхнього встановлення.

Закінчуючи виконавче провадження із зазначених підстав, державний виконавець зобов`язаний пересвідчитися, що відповідне зобов`язання виконано у чіткій відповідності з резолютивною частиною рішення суду та мотивами, якими керувався суд, постановляючи таке рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач наголошувала, що боржником не було нараховано та виплачено позивачці пеню відповідно до пункту (b) резолютивної частини рішення ЄСПЛ за несвоєчасне виконання самого рішення ЄСПЛ так і рішення національного суду, що не враховано державним виконавцем.

Так, аналіз статті 8 Закону № 3477-IV дає підстави для висновку про те, що пеня, зазначена у резолютивній частині рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року, застосовується тільки до випадків несвоєчасної виплати відшкодування, під яким відповідно до статті 1 Закону № 3477-IV розуміється сума справедливої сатисфакції, визначена рішенням ЄСПЛ відповідно до статті 41 Конвенції.

Отже, неправильним є застосування пені, передбаченої статтею 41 Конвенції та статтею 8 Закону № 3477-IV, до випадків несвоєчасної виплати сум, що мають бути стягнені на підставі рішення національного суду, невиконання якого стало підставою для констатації ЄСПЛ порушень вимог статі 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 05 грудня 2019 року у справі №802/1594/16-а, від 10 жовтня 2019 року у справі 3825/1774/16, від 11 липня 2018 року у справі № 820/3181/16, від 30 вересня 2020 року у справі №572/235/17 і суд не знаходить підстав для відступу від неї під час розгляду цієї справи.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В той же час, суд першої інстанції правовірно погодився з твердженням позивача про виконання рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року не у повному обсязі з підстав не нарахування та не виплати позивачці простого відсотку (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діяла в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти, відповідно до пункту (b) резолютивної частини рішення ЄСПЛ за несвоєчасне виконання останнього, зважаючи на факт перерахування відповідної виплати лише 19 січня 2018 року, тобто зі спливом тримісячного строку.

Колегія суддів зазначає , що у самій постанові головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерстві юстиції України Рекашовою А.М. від 23.11.2017 року ВП №55181741 зазначено, що виконавчий документ (Рішення Європейського суду з прав людини №45879/07) вступив в законну силу (набрав чинності) 12.10.2017 року.

Тобто, три місяці на виконання вказаного рішення ЄСПЛ без застосування пункту (b) закінчилися 12.01.2018 року, у той час, як сплата коштів присуджених вказаним рішенням відбулася лише 19.01.2018.

Відтак, за період з 12.01.2018 по 19.01.2018 має бути нараховано простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діяла в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти, відповідно до пункту (b) резолютивної частини рішення ЄСПЛ за несвоєчасне виконання останнього.

Доказів нарахування та сплати вказаних коштів позивачці до матеріалів справи відповідачем не надано. В апеляційній скарзі відсутні доводи щодо незгоди стосовно необхідності нарахування за період з 12.01.2018 по 19.01.2018 простого відсотку (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діяла в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти, відповідно до пункту (b) резолютивної частини рішення ЄСПЛ за несвоєчасне виконання останнього.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення суду не виконано в повному обсязі, відповідно підстав для прийняття оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження (з підстав його виконання в повному обсязі) у державного виконавця станом на 30.10.2019 не було.

Також, колегія суддів звертає увагу відповідача, що пунктом (а) рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року №45879/07 визначено, що "упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявникам суми, зазначені в доданій таблиці; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу".

Днем здійснення державною-відповідачем платежу заявнику ( ОСОБА_1 ), згідно платіжного доручення №275 є 19 січня 2018 року.

Згідно інформації із офіційного веб-сайту Національного банку України про офіційні курси гривні до іноземних валют станом на 19.01.2018 року, курс гривні до євро був 3520,9253 грн до 100 євро /https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=19.01.2018&period=daily/.

Таким чином, враховуючи курс НБУ євро по відношенню до гривні станом на дату здійснення платежу, а саме 19.01.2018 року, то сума виплати присуджених рішенням ЄСПЛ коштів у розмірі 2600 євро мала складати 91544,06 грн (2600євро*35,209253).

В той же час, на підтвердження виконання рішення суду в повному обсязі Міністерством юстиції України було надано відповідачу копію платіжного доручення про сплату на виконання вказаного рішення лише 85889,32 грн, тобто менше, ніж мало б бути.

Стосовно наведеного апеляційна скарга також не містить жодних доводів.

Наведене підтверджує той факт, що станом на час прийняття оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження з підстав виконання рішення суду в повному обсязі, у відповідача була відсутня інформація про виконання вказаного рішення саме в повному обсязі.

Тобто, державний виконавець, перед винесенням оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження від 30.10.2019 року ВП№55181741, не пересвідчився, що відповідне зобов`язання виконано у чіткій відповідності з резолютивною частиною рішення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 року №45879/07.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України рішення суб`єкта владних повноважень має бути прийнято, крім іншого, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Отже, враховуючи факт неналежного виконання державним виконавцем дій по виконавчому провадженню з примусового виконання рішення суду, які призвели до прийняття передчасної постанови про закінчення виконавчого провадження та порушення конституційного права особи на ефективний судовий захист свого порушеного права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової Алли Миколаївни від 30.10.2019 у виконавчому провадженні ВП№55181741 про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2017 №45879/07 є протиправною та підлягає скасуванню.

Доводи апелянта з посиланням на пропуск строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів вважає необґрунтованими , виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

При цьому, поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України передбачено, що позовну заяву у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно д ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Згідно положень ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Суд, отримавши позов, зобов`язаний з`ясувати чи має місце порушення суб`єктивних прав, свобод чи інтересів особи.

З матеріалів справи встановлено, що оскаржувана постанова винесена приватним виконавцем 30.10.2019 .

Колегія суддів дослідивши матеріали справи встановила, що доказів направлення державним виконавцем позивачу оскаржуваної постанови про закриття виконавчого провадженні від 30.10.2019 матеріали справи не містять. Апеляційна скарга не містить вказівки , що державним виконавцем взагалі така постанова направлялася позиваці.

Позивачка зазначає, що копію оскаржуваної постанови не отримувала, про їх наявність їй стало відомо лише у відповідь на адвокатський запит 17 липня 2022 роко, що стало підставою для звернення до суду з позовом (25.07.2022).

Твердження апелянта про те, що позивач , отримавши постанову про відкриття виконавчого провадження , повинен був дізнатися про хід виконавчого провадження ще в 2019 році через Автоматизовану систему виконавчого провадження, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки приписами Закону України "Про виконавче провадження" не передбачено обов`язку учасника виконавчого провадження слідкувати та самостійно ознайомлюватися з ходом виконавчого провадження та вчиненими діями державного виконавця. Обов`язком державного виконавця є ознайомлення учасників виконавчого провадження з вчиненими діями, а ознайомлення учасниками виконавчого провадження з вчиненими діями останнього є їх право.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, підстав для скасування рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2022 року по даній справі не виявлено.

Щодо покладення на відповідача витрат , понесених позивачем на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,0 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на положення частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема у додатковій постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20 та постановах від 22 квітня 2019 року у справі № 806/2143/18, від 23 квітня 2020 року у справі № 760/6496/17.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частиною дев`ятою статті 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 23.01.2014 року у справі East/West Alliance Limited проти України зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

Крім того, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18.

За позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 814/1258/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги.

Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20 травня 2019 року у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019 року у справі № 909/371/18, від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20 та у постановах від 5 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі № 911/739/15 та від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Також, колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом у постанові від 30.07.2021 року у справі № 560/5990/21, висловлено позицію, згідно якої "…відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами".

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Таким чином, судом касаційної інстанції встановлено право іншої сторони подати відповідні заперечення та можливість суду встановити співмірність заявленої суми витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 09.03.2021 року по справі №200/10535/19-а, від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Так, в підтвердження понесених витрат до матеріалів справи надано договір про надання правничої допомоги від 03.01.2023 б/н , згідно п.4.1. якого розмір гонорару адвоката за: підготовку, написання та направлення відзиву на апеляційну скаргу складає 1500 грн.

Також, надано акт прийому-передачі наданих послуг від 05.01.2023 , опис робіт наданих на виконання договору , квитанцію від 05.03.2023 на суму 1500 грн., ордер та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю .

Дослідивши зміст та обсяг складених представником позивача документів, а також враховуючи відсутність заперечень відповідача, керуючись принципами справедливості та верховенства права, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1500 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2022 по справі № 440/6329/22 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1500 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров