Справа № 500/2361/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/2361/22 пров. № А/857/14115/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Тернопільської обласної військової адміністрації на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Мандзієм О. П. у м. Тернополі, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної військової адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

14.06.2022 ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Тернопільської обласної військової адміністрації, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення засідання регіональної комісії з розгляду питань щодо визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, при Тернопільській обласній державній адміністрації, оформлене протоколом від 30.01.2020 №2, про відмову йому у заміні діючого посвідчення на посвідчення нового зразка;

зобов`язати відповідача прийняти рішення про видачу (заміну) йому посвідчення нового зразка.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем йому протиправно відмовлено в заміні посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1, на посвідчення нового зразка, оскільки факт його проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю підтверджено довідкою Овруцької міської ради від 02.12.2021 № 1270 та він є особою з інвалідністю, пов`язаною з Чорнобильською катастрофою.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.08.2022 позов задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення регіональної комісії Тернопільської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій, оформлене протоколом №2 від 30.01.2020, про відмову ОСОБА_1 у визначенні статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та заміні посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1 на посвідчення нового зразка; зобов`язано комісію Тернопільської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян прийняти рішення щодо заміни ОСОБА_1 посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1, на посвідчення нового зразка відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян» від 11.11.2018 № 551.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не враховано, що відсутні підстави для видачі ОСОБА_1 посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (категорія 1), так як він працював в м. Овруч Овруцького району Житомирської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, однак, його трудовий стаж є перерваним (7 місяців і 3 дні у 1986 році та 2 роки 9 місяців і 4 дні протягом 1987-1989 років), а проживав в с. Острів Овруцького району, яке віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю, лише 3 роки 6 місяців 20 днів, при тому, що для видачі позивачу посвідчення необхідно засвідчити факт постійного проживання чи роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю протягом чотирьох років або проживання чи роботи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 07.04.2001 Тернопільською обласною державною адміністрацією видано ОСОБА_1 посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, серії НОМЕР_1 (категорія 1), яке було перереєстровано, про що здійснена відповідна відмітка. Посвідчення також містить відмітку про те, що воно є безстроковим і діє на всій території України.

28.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації із заявою, в якій просив поміняти йому посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1, на посвідчення нового зразка відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 № 551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян».

Листом Департаменту соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації від 11.01.2020 №05-02/96 запропоновано позивачу надати у місячний термін документи, які б підтверджували факт його постійного проживання на території зони гарантованого добровільного відселення у місті Овруч Житомирської області на день аварії або станом на 01.01.1993 не менше трьох років, необхідних для прийняття відповідного рішення Комісією.

Відповідно до витягу з протоколу засідання регіональної комісії з розгляду питань щодо визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян Тернопільської обласної державної адміністрації від 30.01.2020 №2 ОСОБА_1 відмовлено у визначенні статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та заміні посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1, на посвідчення нового зразка, у зв`язку з тим, що наявні у справі документи не підтверджують факт проживання на території зони гарантованого добровільного відселення, що суперечить вимогам пункту 2 статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 № 551. Зазначено, що видане посвідчення підлягає вилученню з повідомленням Управління соціальної політики Тернопільської міської ради.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що достатньою та необхідною правовою підставою для видачі особі посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема категорії 1, є одночасна сукупність таких умов: встановлення цій особі інвалідності, статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та причинно-наслідковий зв`язок настання інвалідності особи із аварією на Чорнобильській АЕС, а позивач має інвалідність, зумовлену захворюванням, причинно пов`язаним з наслідками Чорнобильської катастрофи, і йому вже було встановлено статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та ні в судовому, ні в іншому порядку цього статусу не позбавлено.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Згідно з пунктами 2, 3, 4 частини першої статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать:

особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій;

особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років;

особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Пунктом 1 частини першої статті 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, особа з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, - категорія 1.

Аналіз викладений правових норм дає підстави для висновку, що до категорії 1 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій належать особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій, або які постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року відпрацювали у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, або які постійно проживають на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, та яким встановлено інвалідність, пов`язану з Чорнобильською катастрофою.

Процедура видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначена Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 № 551 (далі Порядок № 551).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 551 посвідчення є документом, що підтверджує статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, громадян, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих, дружин (чоловіків) померлих громадян з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (потерпілих), смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою або з участю у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, а також опікунам дітей (на час опікунства) померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, і надає право користуватися пільгами та компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства.

Пунктом 11 Порядку № 551 передбачено, що посвідчення видаються уповноваженими органами за зареєстрованим або фактичним місцем проживання особи на підставі рішень комісій з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, утворених уповноваженими органами (далі - регіональні комісії).

Посвідчення видаються, зокрема:

хворим на променеву хворобу внаслідок Чорнобильської катастрофи - на підставі висновку уповноваженої медичної комісії не нижче обласного рівня або спеціалізованої медичної установи Міноборони, МВС, СБУ, які мають відповідну ліцензію МОЗ (далі - експертні комісії), та акта за формою Н-1;

особам, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 р. прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток 5).

У разі встановлення регіональними комісіями факту необґрунтованої видачі посвідчення відповідної категорії таке посвідчення на підставі рішення цієї комісії підлягає вилученню уповноваженими органами.

Рішення про видачу або відмову у видачі посвідчення приймається у місячний строк з дня надходження необхідних документів до уповноважених органів.

Під час заміни посвідчення з однієї категорії на іншу попереднє посвідчення підлягає вилученню уповноваженим органом для подальшого зберігання в особовій справі постраждалої особи.

Рішення про відмову у видачі посвідчення може бути оскаржено у судовому порядку.

Як встановлено з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 працював у м. Овруч Овруцького району Житомирської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, в період з 01.06.1982 по 28.11.1986 та з 21.01.1987 по 24.10.1989.

Вказана обставина свідчить про відсутність факту відпрацювання позивачем постійно станом на 1 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, що виключає підстави для застосування вимог пункту 3 частини першої статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» при визначенні статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

Крім цього, ОСОБА_1 проживав з 26.04.1986 по 14.11.1989 (3 роки 6 місяців 20 днів) у селі Острів Овруцького району Житомирської області, яке відносилось до зони посиленого радіоекологічного контролю, однак, вказаного періоду проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю є недостатньо в силу вимог пункту 4 частини першої статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для отримання статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи Тернопільської обласної військової адміністрації про непідтвердження факту постійної роботи позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у м. Овруч Житомирської області станом на 01.01.1993 не менше трьох років чи проживання на території с. Острів Овруцького району Житомирської області станом на 01.01.1993 не менше чотирьох років, що є необхідним для визначення приналежності позивача до потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що статус ОСОБА_1 як особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, вже підтверджений посвідченням серії НОМЕР_1 (категорія 1) зразка, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 № 51 «Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії ТЕР №108436 від 05.04.2006, оскільки перевірка обґрунтованості видачі посвідчення відповідної категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є безпосереднім обов`язком регіональних комісій та їх повноваженнями з прийняття рішення про видачу або відмову у видачі посвідчення.

Отже, позивач не надав відповідачу доказів, які підтверджують відпрацювання ним у зоні гарантованого добровільного відселення постійно не менше трьох років або проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю постійно не менше чотирьох років станом на 01.01.1993 чи інших доказів, достатніх для встановлення приналежності позивача до потерпілих від Чорнобильської катастрофи, перелік яких визначено статтею 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що виключає можливість видання посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зважаючи на викладене, рішення регіональної комісії з розгляду питань щодо визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, при Тернопільській обласній державній адміністрації, оформлене протоколом від 30.01.2020 №2, щодо відмови ОСОБА_1 у видачі посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) є правомірним та не підлягає скасуванню.

Такий висновок колегії суддів не спростовується і довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії ТЕР №108436 від 05.04.2006, згідно з якою позивачу присвоєно ІІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС, оскільки встановлення інвалідності впливає на визначення категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, однак, за відсутності умов, визначених статтею 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», самостійно не породжує обов`язку відповідача з встановлення позивачу статусу особи, яка належить до потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для їх задоволення.

Суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За наведених обставин, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до пункту 3 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України це є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з приписами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки в задоволенні позову відмовлено, підстав для стягнення судових витрат на користь позивача немає.

Керуючись статтями 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Тернопільської обласної військової адміністрації задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 серпня 2022 року у справі № 500/2361/22 скасувати та в задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільської обласної військової адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 05.01.2023