Справа № 420/15560/22
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2023-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Радчука А.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Одеської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України (вул. Лип Івана та Юрія, 21А, м. Одеса, 65078, код ЄДРПОУ ВП 44005631) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Одеської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України, в якій позивач просить:

визнати протиправним та скасувати наказ №658-0 від 25.07.2022 у частині припинення виплати середнього заробітку старшому державному інспектору митного поста «Старокозаче» Одеської митниці ОСОБА_1 ;

поновити виплату середнього заробітку мобілізованому працівнику Одеської митниці - старшому державному інспектору митного поста «Старокозаче» Одеської митниці ОСОБА_1 з 19.07.2022.;

зобов`язати нарахувати та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці, на користь ОСОБА_1 , суму невиплаченої середньої заробітної плати за період з 19.07.2022 по момент поновлення виплати середнього заробітку, виходячи з розрахунків відповідно до Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до наказу №36-0 від 30.06.2021, ОСОБА_1 01.07.2021 призначений на посаду старшого державного інспектора митного поста «Старокозаче» Одеської митниці з укладанням контракту про проходження державної служби. У зв`язку з запровадженням воєнного стану старший лейтенант ОСОБА_1 мобілізований та з 01.03.2022 перебуває на військовій службі, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 Форми 5 №292 від 08.10.2022.

Згідно до наказу Одеської митниці «Про вивільнення ОСОБА_1 » № 171-0 від 04.03.2022 ОСОБА_1 забезпечено збереження місця роботи, займаної посади та виплати середнього заробітку.

Позивач зазначив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX, який набув чинності 19.07.2022 року, у статтю 119 КЗпП України внесено зміни в частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. У зв`язку з цим, наказом виконуючого обов`язки начальника Одеської митниці №658-0 від 25.07.2022 року було припинено з 19.07.2022 року збереження середнього заробітку на весь час військової служби за контрактом працівнику Збройних Сил України ОСОБА_2 .

Позивач, посилаючись на статтю 58 Конституції України, якою закріплено принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, вважає наказ №658-0 від 25.07.2022 року незаконним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Крім того, позивач вказує, що оскаржуваний наказ порушує принцип рівності прав людини, прийнятий за відсутності правових підстав, а також суперечить принципу верховенства права та практиці Європейського суду з прав людини.

Ухвалою суду від 07.11.2022 року відкрито провадження по справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

08.12.2022 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов, за змістом якого Одеська митниця не погоджується з адміністративним позовом, зазначивши, що виходячи із змін внесених до ст. 119 КЗпП України, відсутній обов`язок роботодавця в збереженні середнього заробітку за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Разом з цим відповідач зазначив, що один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права, що закріплений в ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тому Одеської митницею було припинено виплату середнього заробітку з моменту набрання чинності ЗУ 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а виплата, що здійснювалась до цього часу залишається у ОСОБА_1 .

Як вважає відповідач, позивач стверджує, що виплата середнього заробітку це правовідносини, які вже виникли і закінчилися, тобто в позовній заяві позивач намагається звести правовідносини щодо виплати середнього заробітку до правовідносин, що виникли з наказом Одеської митниці від 04.03.2022 № 171-о «Про вивільнення ОСОБА_1 ».

Відповідач звертає увагу, що у позовній заяві позивач посилається на загальні норми Конституції України, ЗУ «Про державну службу» та ін., проте, наведені у позові норми уточнюються іншими нормативно-правовими актами, до яких відноситься ЗУ 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». При цьому, на даний момент ЗУ 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» не було визнано неконституційним чи скасованим.

З огляду на викладене, на переконання відповідача, припинення виплати середнього заробітку ОСОБА_1 на підставі наказу Одеської митниці від 25.07.2022 № 658-о здійснено обґрунтовано та правомірно, а отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 1996 році працює у митному контролю, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 .

Як зазначено у позовній заяві та не заперечується з боку відповідача, ОСОБА_1 01.07.2021 призначений на посаду старшого державного інспектора митного поста «Старокозачі» Одеської митниці з укладанням контракту про проходження державної служби.

У зв`язку з запровадженням воєнного стану старший лейтенант ОСОБА_1 мобілізований та з 01.03.2022 перебуває на військовій службі, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 Форми 5 №292 від 08.10.2022 року.

Наказом Одеської митниці від 04.03.2022 № 171-о «Про вивільнення ОСОБА_1 » відповідно до ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та на підставі повістки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.03.2022 б/н, витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 01.03.2022 № 28, ОСОБА_1 вивільнено з роботи з 01.03.2022 у зв`язку із призовом до Збройних Сил України із збереженням місця роботи, займаної посади та середнього заробітку.

Відповідно до статті 119 КЗпП зі змінами, внесеними Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин Наказом Одеської митниці від 25.07.2022 року № 658-о «Про припинення виплати середнього заробітку посадовим особам Одеської митниці, які проходять військову службу» припинено з 19.07.2022 виплату середнього заробітку посадовим особам Одеської митниці, які проходять військову службу, зокрема, ОСОБА_1 .

Позивач, вбачаючи в зазначеному наказі порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зауважує, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з ч. 1 ст.2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресію Російською Федерації проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилини 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18 квітня 2022 року №259/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилини 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18 травня 2022 року №341/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилини 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону №2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Так, частина 3 статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) (у редакції, що діяла до 19.07.2022) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову служб; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у том числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Водночас, слід зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни та у частині третій статті 119: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» прийнятий Верховною Радою України 01.07.2022, набрав чинності 19.07.2022, отже саме з 19.07.2022 частина 3 статті 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно ч.4-5 статті 119 КЗпП України гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а в частині збереження місця роботи, посади - також на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.

Отже, вказаними змінами скасовано збереження середнього заробітку за мобілізованими працівниками.

Судом встановлено, що позивач з 01 березня 2022 року перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_2 .

Наказом Одеської митниці від 04.03.2022 № 171-о «Про вивільнення ОСОБА_1 » відповідно до ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та на підставі повістки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.03.2022 б/н, витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 01.03.2022 № 28, ОСОБА_1 вивільнено з роботи з 01.03.2022 у зв`язку із призовом до Збройних Сил України із збереженням місця роботи, займаної посади та середнього заробітку.

Згідно довідки про доходи №64 від 06.10.2022 , довідки №66 від 06.10.2022 щодо сплачених сум єдиного соціального внеску на застраховану особу ОСОБА_1 , виданих Одеською митницею Держмитслужби, позивачу з березня по липень 2022 року включно виплачувалась середня заробітна плата.

Разом з цим, Наказом Одеської митниці від 25.07.2022 року № 658-о «Про припинення виплати середнього заробітку посадовим особам Одеської митниці, які проходять військову службу» припинено з 19.07.2022 виплату середнього заробітку ОСОБА_1 , старшому державному інспектору митного поста Старокозаче Одеської митниці. Підстава вказаного наказу: стаття 119 КЗпП зі змінами, внесеними Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин, які набули чинності 19.07.2022 року.

Позивач не погоджується із вищевказаним Наказом, обґрунтовуючи це тим, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Суд зазначає, що відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ був прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у п. 2. 3. Рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: «На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово - економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.»

У п. 3 вказаного рішення зазначене, що Верховна Рада України виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання, а, в свою чергу, виплата середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювала особа на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18.07.2022 року включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року.

З урахуванням зазначеного, у позивача з 19.07.2022 року відсутнє право на нарахування та виплату середнього заробітку Одеською митницею як відокремленим підрозділом Держмитслужби.

Посилаючись на ст. 58 Конституції України, позивач вважає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ не поширюється на осіб, які призвані на військову службу до набрання чинності таких змін. Суд зазначає, що Закон України №2352-ІХ не містить таких вимог, з огляду на вказане суд вважає посилання позивача у цій частині необґрунтованим.

Також суд додає, що у рішенні від 03 жовтня 1997 р. № 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 р. № № 5-р/2018 зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав, свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2- рп/2016).

Суд звертає увагу, що у частині 3 ст. 119 КЗпП, серед іншого, зазначено таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Разом із тим, Урядом прийнято постанову від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної слуАби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином, законодавець компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Враховуючи, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №3252 не визначено особливостей застосування норм частини 3 ст. 119 КЗпП, то з дня набрання чинності Законом №3252 за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу до дня набрання чинності Законом №2352 слід зберігати лише місце роботи (посаду).

Відтак, із моменту набрання чинності Законом №2352 не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності Законом.

Між тим, суд зауважує, що розмір нарахованої відповідачем заробітної плати позивачу у період з березня по липень 2022 року не є предметом розгляду даної справи.

Отже суд дійшов висновку, що в спірних правовідносинах відповідач діяв в межах чинного законодавства України, а отже наказ Одеської митниці №658-0 від 25.07.2022 про припинення нарахування та виплати середньої заробітної плати з 19 липня 2022 року є таким, що не підлягає скасуванню.

Позовні вимоги щодо поновлення виплати середнього заробітку мобілізованому працівнику Одеської митниці - старшому державному інспектору митного поста «Старокозаче» Одеської митниці ОСОБА_1 з 19.07.2022, а також зобов`язання нарахувати та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці, на користь ОСОБА_1 , суму невиплаченої середньої заробітної плати за період з 19.07.2022 по момент поновлення виплати середнього заробітку є похідними від першої позовної вимоги, а тому також не підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Одеської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України (вул. Лип Івана та Юрія, 21А, м. Одеса, 65078, код ЄДРПОУ ВП 44005631) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя А.А. Радчук