Справа № 120/191/21-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2023-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

з питань судового контролю

м. Вінниця

10 січня 2023 р. Справа № 120/191/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні звіт Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного перебувала адміністративна справа за позовом заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (далі відповідач) про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року, позов задоволено частково: визнано незаконною відмову Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат ОСОБА_1 в перерахуванні та виплаті щорічної грошової допомоги як інваліду війни ІІІ групи до 5 травня в розмірі, визначеному ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2020 рік; зобов`язано Житомирський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоплаченої суми щорічної грошової допомоги за 2020 рік згідно ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи із розміру семи мінімальних пенсій за віком, з урахуванням вже виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

02.07.2021 року за вх. № 38263/21 позивачем надано до суду заяву про встановлення судового контролю за виконання рішення суду у даній справі.

За результатами розгляду вказаної заяви, судом 07.07.2021 року постановлено ухвалу, якою відповідача зобов`язано подати звіт про виконання судового рішення в цій справі.

14.07.2021 року за вх. № 41313/21 відповідачем подано звіт про виконання рішення суду від 11.02.2021 року.

Ухвалою суду від 21.07.2021 року звіт відповідача визнано таким, що не підтверджує виконання судового рішення у повному обсязі та встановлено новий строк для подання звіту.

31.08.2021 року за вх.№53598/21 відповідачем подано до суду звіт про виконання рішення суду від 11.02.2021 року.

Ухвалою суду від 02.09.2021 року звіт відповідача визнано таким, що не підтверджує виконання судового рішення у повному обсязі та встановлено новий строк для подання звіту.

Однак у встановлений строк відповідач звіт про виконання рішення суду не подав.

31.08.2022 року за вх. № 43242/22 до суду від позивача надійшла заява про накладення на керівника відповідача штрафу та встановлення нового строку для подання звіту.

Ухвалою суду від 26.09.2022 року відповідачеві встановлено новий строк для подання звіту про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року у справі № 120/191/20-а, зобов`язано відповідача у тримісячний строк, подати до Вінницького окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення в адміністративній справі № 120/191/21-а, а також накладено на ОСОБА_2 , як керівника Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, відповідального за виконання судового рішення, штраф за невиконання рішення суду у розмірі двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 52 000 грн. (п`ятдесят дві тисячі гривень).

Відповідач, не погоджуючись з ухвалою суду від 26.09.2022 року, оскаржив її в апеляційному порядку

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2022 року ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 26.09.2022 року скасовано в частині накладення на ОСОБА_2 , як керівника Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат штрафу, в іншій частині - залишено без змін.

27.12.2022 року за вх.№ 61860/22 до суду від відповідача надійшов звіт про виконання судового рішення у цій справі, в якому останній вказав, що ним здійснено нарахування та розрахунок недоотриманих позивачем коштів у сумі 8 306 грн. 00 коп., проте виконати рішення в частині виплати цих коштів не є можливим, так як відповідач є державною установою та розпорядником бюджетних коштів за окремими бюджетними програмами із соціального захисту населення, утримується виключно за рахунок бюджетних коштів та є неприбутковою установою. Крім того, відповідач зазначив, що виконання рішень щодо зобов`язання виплатити кошти можливе лише в порядку черговості за наявності асигнувань. Додатково відповідач вказав, що неодноразово звертався до Мінсоцполітики з питань виділення асигнувань для проведення виплат за судовими рішеннями, однак кошти надходять в значно менших розмірах, ніж потрібно для виконання всіх рішень суду. На підтвердження вказаних обставин, відповідач надав до суду письмові докази.

02.01.2023 року адміністративна справа № 120/191/21-а надійшла до Вінницького окружного адміністративного суду.

Відтак, після повернення даної судової справи з Шостого апеляційного адміністративного суду, суд вважає за можливе здійснити розгляд звіту про виконання рішення суду від 11.02.2021 року.

Ухвалою суду від 09.01.2023 року розгляд звіту вирішено здійснювати в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши поданий відповідачем звіт, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 2-4 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Такі ж вимоги передбачені ст. 14 КАС України.

Крім того, згідно зі ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

В абз. 3 п. 2.1 мотивувальної частини рішення від 26.06.2013 року № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Також у рішенні від 26.06.2013 року Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

В п. 2.1 мотивувальної частини рішення від 15.05.2019 року № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголосив на тому, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.

Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

Відповідно до ч. 2,4 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Поряд з цим суд здійснює контроль за виконанням судового рішення в порядку та на підставах, визначених нормами процесуального права.

Так, ч. 1 ст. 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення КАС України не містять обмеження щодо стадій процесу на яких може бути вирішено питання про застосування заходів судового контролю, передбачених ч. 1 ст. 382 КАС України. Тобто зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд може й після ухвалення такого рішення за наслідком розгляду клопотання позивача.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суд своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, а також накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судом встановлено, що ухвалене на користь позивача рішення в цій справі станом на даний час в повному обсязі не виконане, оскільки позивачеві нараховано, але не виплачено кошти в сумі 8 306 грн.

Відповідач вказаного факту не заперечує, але наголошує на неможливості фактичного виконання судового рішення в цій частині зважаючи на те, що виконання рішень щодо зобов`язання виплатити кошти можливе лише в порядку черговості за наявності асигнувань. На неодноразові звернення відповідача до Мінсоцполітики щодо виділення асигнувань для проведення виплат за судовими рішеннями, відповідні кошти, які б були достатні для проведення виплат за судовими рішеннями, не надходили.

Суд зазначає, що метою встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі є спонукання відповідача-суб`єкта владних повноважень до виконання рішення суду, ухваленого не на його користь, якщо таке рішення передбачає вчинення певних дій.

При цьому, визначальним є те, чи існують достатні підстави вважати, що відповідач може ухилятися від виконання судового рішення, маючи реальну можливість його виконати.

Суд зауважує, що виплату грошової допомоги до 05 травня проводить Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам регіональних органів соціального захисту населення. Відтак виплата щорічної грошової допомоги до 5 травня здійснюється відповідачем виключно за рахунок коштів державного бюджету та він є розпорядником нижчого рівня.

Водночас в силу вимог ст. 23 та 116 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнування та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

Встановлені судом обставини справи вказують на неможливість самостійного виконання відповідачем рішення суду у цій справі в частині виплати позивачу недоотриманої грошової допомоги до 05 травня пенсії в сумі 8 306 грн., що обумовлюється відсутністю у відповідача належного фінансового забезпечення та коштів, необхідних для виплати вказаної заборгованості.

Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постановах від 21.11.2018 у справі № 373/436/17, від 15.05.2020 у справі № 812/1813/18, від 21.05.2020 у справі № 310/6910/16-а та від 19.02.2020 у справі № 821/1491/17, невиконання боржником судового рішення в частині виплати грошових коштів стягувачу за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Крім того, суд зауважує, що Верховним Судом у постанові від 30.04.2020 року у справі № 804/2076/17 виражена наступна позиція: «Сам факт відсутності певного результату (виплати коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи».

Суд зазначає, що позивачу не відмовлено у виконанні судового рішення у даній справі, таке рішення перебуває у процесі виконання, який не залежить від відповідача в частині виділення коштів державного бюджету на відповідні бюджетні програми.

За таких обставин, судом не встановлено обставин, підстав вважати, що відповідач ухиляється від виконання судового рішення, маючи реальну можливість його виконати.

Таким чином, оскільки часткове невиконання відповідачем рішення суду у цій справі обумовлюється об`єктивними причинами, а належних доказів, які б свідчили про намір суб`єкта владних повноважень ухилитися від виконання судового рішення не здобуто, суд доходить висновку, що відповідачем вчинено необхідні та залежні від нього дії, спрямовані на здійснення виплати позивачеві заборгованості з недоотриманої грошової допомоги до 05 травня 2020 року.

Підсумовуючи, суд зазначає, що оскільки правові підстави для накладення штрафу на керівника відповідача відсутні, відповідно суд доходить до висновку прийняти звіт відповідача про виконання судового рішення в даній адміністративній справі.

Водночас суд наголошує, що зазначене не звільняє останнього від обов`язку виконати рішення суду у повному обсязі, ухвалене на користь позивача, та не позбавляє позивача права повторно звернутися до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням такого рішення шляхом зобов`язання відповідача подати новий звіт про його виконання, якщо подальша поведінка відповідача буде давати приводи вважати, що він ухиляється від виконання рішення суду, затягує його виконання або ж діє недобросовісно та не вживає заходів, необхідних для його якнайшвидшого виконання.

Керуючись ст.ст. 248, 256, 382 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Прийняти звіт Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2021 року у справі №120/191/21-а.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Маслоід Олена Степанівна