Справа № 160/15870/22
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2023-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сидоренко Д.В.
Обставини справи: 12.10.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому позивач просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 08.07.2022 року, зарахувавши до страхового стажу роботи періоди з 16.05.1992 по 06.05.1993, з 02.01.1994 по 01.01.1996, з 01.12.2010 по 28.10.2011, з 13.12.2011 по 10.11.2012, з 04.02.2013 по 25.11.2013, з 11.02.2014 по 28.11.2014, з 02.03.2015 по 26.02.2016, з 04.04.2016 по 31.07.2017, з 06.06.2017 по 15.06.2020.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком, проте рішенням відповідача-2, позивачу відмовлено в призначенні пенсії в зв`язку з тим, що за підрахунком відповідача, у позивача недостатньо страхового стажу роботи передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За розрахунком відповідача страховий стаж складає 22 роки 10 місяців 15 днів. Позивач зазначає, що у 2020 році він вже звертався за призначенням пенсії на той час зі зниженням пенсійного віку, але йому було відмовлено та за підрахунком відповідача станом на 2020 рік страховий стаж складав 26 років 10 місяців 12 днів, а через два роки вказаний страховий стаж роботи зменшився. Позивач вважає оскаржуване рішення протиправним, необґрунтованим та таким, що порушує його право на пенсійне забезпечення.
Ухвалою суду від 19.10.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.
07.11.2022 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області надійшов відзив на позов, в якому відповідач щодо позовних вимог позивача заперечує з наступних підстав. За принципом екстериторіальності заяву позивача від 30.08.2022 року про призначення пенсії за віком було розглянуто ГУ ПФУ в Полтавській області. Згідно з наданими документами та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку стаж роботи позивача склав 22 роки 10 місяців 15 днів. Також до страхового стажу позивача не зараховані періоди роботи з 16.05.1992 по 06.05.1993, з 02.01.1994 по 01.01.2016 та періоди роботи на території рф з 2012 по 2022 роки, оскільки відсутні документи підтверджуючі сплату страхових внесків. Відтак, відповідачем прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком з огляду на відсутність необхідної тривалості страхового стажу роботи (29 років).
15.11.2022 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на позов, в якому вказано, що з вимогами, викладеними в позові відповідач не погоджується та вважає їх необґрунтованими з наступних підстав. Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком, яку було розглянуто відповідачем-2. За матеріалами відмовної пенсійної справи загальний стаж позивача 22 роки 10 місяців 15 днів. В ході розгляду документів до загального стажу відповідно до записів трудової книжки не враховано періоди трудової діяльності з 16.05.1992 по 06.05.1993, оскільки виправлення в даті про звільнення, з 02.01.1994 по 01.01.1996, оскільки нечитабельна печатка, також не зараховано період роботи в росії з 2012 по 2020, оскільки відсутній акт перевірки. Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на пенсію за віком мають особи після досягнення 60 років та за наявності страхового стажу не менше 29 років.
Станом на 11 січня 2023 року відповідь на відзив від позивача на адресу суду не надходила.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 30.08.2022 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 06.09.2022 року №76, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії. В рішенні від 06.09.2022 року №76 вказано зокрема наступне.

До загального трудового стажу згідно трудової книжки не враховано: період роботи з 16.05.1992 по 06.05.1993 року, оскільки виправлення в даті про звільнення; період роботи з 02.01.1994 по 01.01.1996, оскільки нечитабельна печать; період роботи в росії з 2012 по 2020, оскільки відсутній акт перевірки.

Аналіз наданих документів показує, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 22 роки 10 місяців 15 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком.

Управлінням прийнято рішення: відмовити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку.

08.09.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про надання інформації стосовно його пенсійного забезпечення.

Листом від 06.10.2022 року №30368-22950/П-01/8-0400/22, Відділом застосування пенсійного законодавства управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянуто звернення позивача від 08.09.2022 року та повідомлено зокрема наступне.

За наданими документами, загальний страховий стаж складає 22 роки 10 місяців 15 днів, для визначення права на пенсію 24 роки 11 місяців 9 днів (стаж враховано по 14.01.2010). До загального страхового стажу не зараховано періоди роботи: з 16.05.1992 по 06.05.1993 оскільки виправлено дату звільнення, що суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держпраці від 20.06.1974 №162; з 02.01.1994 по 01.01.1996, оскільки неможливо визначити назву підприємства на печатці, якою завірено запис про звільнення, що суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58.

При призначенні пенсії, періоди провадження підприємницької діяльності з 01.01.2003 по 31.03.2003 та з 01.12.2006 по 15.01.2015 не зараховано до загального страхового стажу через відсутність даних про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Період роботи з 12.12.2006 по 14.01.2010 в ВАТ «Дніпронафтопродукт» зараховано до загального страхового стажу згідно інформації про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Оскільки вести листування з рф з питання проведення перевірки довідок від 31.01.2017 №1/ОК, №2/ОК ТОВ «Будівниче управління Енергогідромеханізація» (рф), від 15.06.2020 б/н, яка видана Санкт-Петербурзькою регіональною спортивно громадською організацією «Яхт-клуб Санкт-Петербург», на сьогоднішній день немає можливості, періоди роботи з 01.12.2010 по 28.10.2011, з 13.12.2011 по 10.11.2012, з 04.02.2013 по 25.11.2013, з 11.02.2014 по 28.11.2014, з 02.03.2015 по 26.02.2016, з 04.04.2016 по 31.07.2017, з 06.06.2017 по 15.06.2020 в рф не зараховано до загального страхового стажу.

Не погоджуючись із відмовою в призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, суд зазначає наступне.

За правилами частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов`язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються, зокрема, Законом України «Про пенсійне забезпечення» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції на час звернення позивача із заявою).

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Суд зазначає, що відповідачем-2 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком з підстав того, що відсутній необхідний страховий стаж в 29 років.

До загального трудового стажу згідно трудової книжки не враховано: період роботи з 16.05.1992 по 06.05.1993 року, оскільки виправлення в даті про звільнення; період роботи з 02.01.1994 по 01.01.1996, оскільки нечитабельна печать; період роботи в росії з 2012 по 2020, оскільки відсутній акт перевірки.

Тобто, предметом спору є саме неврахування відповідачем до загального трудового стажу позивача періоду роботи з 16.05.1992 по 06.05.1993, з 02.01.1994 по 01.01.1996. З приводу цього суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Також, згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідні положення містить і Постанова Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_2 , у спірний період (з 16.05.1992 по 06.05.1993, з 02.01.1994 по 01.01.1996) працював:

Дніпродзержинське підприємство по забезпеченню нафтопродуктами.

- Запис 18 16.05.1992 прийнято автослюсарем 3 розряду (наказ 124к від 18.05.1992;

- Запис 19 06.05.1993 звільнено за власним бажанням (наказ 54к від 17.05.1993);

- Запис 20 02.01.1994 прийнято водієм в п/п «Вогник» (наказ №2 від 30.01.1994);

- Запис 21 01.01.1996 звільнено відповідно ст.36 п.5 КЗпП УРСР переведено в ТОВ «Транзит 95» (наказ №5 від 29.01.1996р.).

Згідно оскаржуваного рішення, спірний період роботи з 16.05.1992 по 06.05.1993, з 02.01.1994 по 01.01.1996 не зараховано до загального трудового стажу відповідачем, оскільки наявне виправлення в даті про звільнення, а період роботи з 02.01.1994 по 01.01.1996, оскільки нечитабельна печать.

Суд критично ставиться до зазначеної позиції відповідача, з огляду на наступне.

За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 (далі - Інструкція №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. за №110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

При цьому, як передбачено пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993р. №301 «Про трудові книжки працівників», заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до пункту 1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на них понад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Отже, з вищенаведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З огляду на зазначене, слід дійти висновку, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 року по справі № 654/890/17 (провадження № К/9901/22832/18).

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

В постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Суд також зазначає, що підстава для відмови в зарахуванні періоду роботи через нечитабельність печатки підприємства є формалізованою з боку відповідача, оскільки з часу здійснення запису пройшло 26 років, та її нечитабельність пов`язана в першу чергу з давнім строком її проставлення.

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області протиправно не було зараховано до трудового стажу позивача спірний період роботи з 16.05.1992 по 06.05.1993, з 02.01.1994 по 01.01.1996, що на переконання суду, є безумовною підставою для їх зарахування відповідачем.

Щодо не зарахування до загального страхового стажу періодів роботи з 01.12.2010 по 28.10.2011, з 13.12.2011 по 10.11.2012, з 04.02.2013 по 25.11.2013, з 11.02.2014 по 28.11.2014, з 02.03.2015 по 26.02.2016, з 04.04.2016 по 31.07.2017, з 06.06.2017 по 15.06.2020 в рф, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону №1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Для визначення розміру пенсії за віком відповідно до частини другої статті 27 цього Закону заробітна плата для обчислення частини пенсії за період страхового стажу до набрання чинності цим Законом визначається на умовах і в порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше, а для обчислення частини пенсії за період страхового стажу після набрання чинності цим Законом - на умовах, передбачених абзацом першим цієї частини.

Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Згідно підпункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846, особи, яким пенсія призначається відповідно до міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення, надають документи про стаж, визначений Порядком підтвердження наявного трудового стажу, та довідку згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Відповідно статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (обовязкова для України на дату прийняття оскаржуваного рішення), пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць Угоди здійснюється за нормами законодавства держави, на території якої вони проживають.

Суд звертає увагу на те, що предметом спору у даній справі є наявність або відсутність правових підстав для врахування періодів роботи з 01.12.2010 по 28.10.2011, з 13.12.2011 по 10.11.2012, з 04.02.2013 по 25.11.2013, з 11.02.2014 по 28.11.2014, з 02.03.2015 по 26.02.2016, з 04.04.2016 по 31.07.2017, з 06.06.2017 по 15.06.2020 в рф.

Вказаний період роботи відповідачем не зараховано через неможливість проведення перевірки (відсутній акт перевірки).

Положеннями статті 1 Закону №1058-IV визначено, що страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 20 Закону №1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.

Відповідно до частини 10 статті 20 Закону №1058-IV якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (частина 12 статті 20 Закону №1058-IV).

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина 2 статті 10 Закону України "Про зайнятість населення").

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (обовязкова для України на дату прийняття оскаржуваного рішення) (далі - Угода) пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Статтею 7 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 (далі - Угода від 14.01.1993) встановлено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди від 14.01.1993 трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Зі змісту наведених положень Угоди від 14.01.1993 суд дійшов висновку, що її положення розповсюджуються також і на питання пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних і з їх перерахунком. Наведене також підтверджує, що діюче в Україні пенсійне законодавство визначає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві зареєстрованому на території російської федерації після 13.03.1992, то цей стаж має враховуватися на території України як власний страховий (трудовий) стаж, хоча пенсійні внески можуть сплачуватися в російській федерації. Тобто існує гарантія врахування страхового (трудового) стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Таким чином, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права особи на пенсію та при її обчисленні.

Крім того, відповідно до статті 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані в установленому порядку на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, які входили до складу СРСР до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації.

Частиною 2 статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів" від 15.04.1994, ратифікованої Законом України від 11.07.1995 №290/95-ВР, визначено, що трудовий стаж, включаючи стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Отже, обчислення стажу роботи позивача з 01.12.2010 по 28.10.2011, з 13.12.2011 по 10.11.2012, з 04.02.2013 по 25.11.2013, з 11.02.2014 по 28.11.2014, з 02.03.2015 по 26.02.2016, з 04.04.2016 по 31.07.2017, з 06.06.2017 по 15.06.2020 в рф здійснюється згідно з законодавством російської федерації, на території якої у спірний період відбувалась трудова діяльність позивача.

Для підтвердження своєї роботи в рф, позивачем надано наступні документи (далі мовою оригінала): сведения о состоянии индивидуального лицевого счета застрахованного лица (форма СЗИ-ИЛС); страховое свидетельство обязательного пенсионного страхования від 06.03.2012, справка №7, №ок від 31.01.2017 відана ООО Строительное управление Энергогидромеханизация; трудовой договор от 06.06.2017г., справка от 15.06.2020г. выдана Яхт-клуб Санкт-Петербург, справка №1/0к от 31.01.2017г., трудовая книжка НОМЕР_2 .

Так, згідно наявних в матеріалах справи копій довідок вбачається, що у спірні періоди з 01.12.2010 по 28.10.2011, з 13.12.2011 по 10.11.2012, з 04.02.2013 по 25.11.2013, з 11.02.2014 по 28.11.2014, з 02.03.2015 по 26.02.2016, з 04.04.2016 по 31.07.2017, з 06.06.2017 по 15.06.2020 позивач працював на території рф та отримував заробітну плату у вказаний період.

Також зазначені довідки містять інформацію про те, що за виплатами у період з 2010 по 2017р. та з 2017 по 2020 були проведені відрахування до федерального бюджету 20% (страховий внесок на обов`язкове пенсійне страхування), з 2010 року ЄСП скасовано, а з 2012 року відбувались відрахування страхових внесків у Пенсійний фонд рф за встановленим ставками.

Вказані довідки також були надані відповідачу разом із заявою про призначення пенсії, що відповідачем не оскаржується.

Разом з тим, рішення пенсійного органу №76від 06.09.2022р. не містить причин та підстав для неврахування до страхового стажу позивача періоду його роботу з 2010 року по 2020 рік з урахуванням зазначення у довідках про заробітну плату інформації щодо відрахування з 2012 року страхових внесків у Пенсійний фонд рф за встановленим ставками.

При цьому, судом враховується і те, що записи спірних періодів роботи позивача оформлені у трудовій книжці останнього відповідно до вимог чинного законодавства та жодних виправлень, закреслень тощо, не містять, а відповідач не ставить під сумнів достовірність та точність внесених до трудової книжки записів про роботу позивача, таких доказів матеріали справи не містять.

Окрім того, слід зазначити, що позивач, як застрахована особа, не повинен нести відповідальність за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної та своєчасної сплати страхових внесків, а наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Зазначеної правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїх постановах від 20.03.2019р. у справі №688/947/17, від 24.05.2018р. у справі № 490/12392/16-а та від 01.11.2018р. у справі № 199/1852/15-а.

Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що відповідач протиправно не зарахував періоди роботи позивача з 01.12.2010 по 28.10.2011, з 13.12.2011 по 10.11.2012, з 04.02.2013 по 25.11.2013, з 11.02.2014 по 28.11.2014, з 02.03.2015 по 26.02.2016, з 04.04.2016 по 31.07.2017, з 06.06.2017 по 15.06.2020 до його страхового стажу та прийняв оскаржуване рішення з порушенням вимог вищенаведеного законодавства.

Відтак, оскаржуване рішення від 06.09.2022 року №76 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В позовній заяві, позивач просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За загальним правилом, діями суб`єкта владних повноважень є сукупність вчинків здійснених у межах наданих чинним законодавством повноважень. Отже, під протиправними діями суб`єкта владних повноважень слід розуміти активну форму поведінки, пов`язану з виконанням дій, які такий суб`єкт не мав права вчинювати відповідно до його повноважень, за відсутності обставин, з якими пов`язана необхідність вчинення певної дії або з порушенням процедури.

До адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, оскільки підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод. Однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу саме позивача. При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення можливості чи неможливість реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Враховуючи вище викладене, в даному випадку, права позивача порушуються не діями Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови в призначенні пенсії, а фактично рішенням №76від 06.09.2022р.

Відтак, в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити пенсію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 08.07.2022 року, зарахувавши до страхового стажу роботи періоди з 16.05.1992 по 06.05.1993, з 02.01.1994 по 01.01.1996, з 01.12.2010 по 28.10.2011, з 13.12.2011 по 10.11.2012, з 04.02.2013 по 25.11.2013, з 11.02.2014 по 28.11.2014, з 02.03.2015 по 26.02.2016, з 04.04.2016 по 31.07.2017, з 06.06.2017 по 15.06.2020, суд зазначає наступне.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначені способи захисту порушених прав, свобод та інтересів, та зазначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.4 та п.10 ч.2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Такі рішення приймаються на підставі звернення зацікавленої особи та за результатами аналізу поданих нею документів.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що задоволення повністю вказаних позовних вимог, без перевірки суб`єктом владних повноважень, дотримання заявником усіх визначених законом умов, буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача, а відтак в цій частині позов слід задовольнити частково, шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду у даній справі.

Вирішуючи питання щодо органу Пенсійного фонду, який має обов`язок щодо поновлення порушеного права позивача, суд зазначає, що пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005р. № 22-1 визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

У зв`язку із чинністю вказаної вище норми Порядку №22-1 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області розглянуто заяву позивача про призначення пенсії, який у розглянутому спорі є органом, що призначає пенсію.

Таким чином, суд зобов`язує саме Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області вчинити дії, направлені на поновлення порушених ним прав позивача.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат. У відповідності до статті 139 КАС України судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору у розмірі 992,40 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9, 73-78, 90, 139, 241 - 246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (, 36014, Полтавська обл., місто Полтава, ВУЛИЦЯ СОБОРНОСТІ, будинок 66) №76 від 06.09.2022 року про відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (, 36014, Полтавська обл., місто Полтава, ВУЛИЦЯ СОБОРНОСТІ, будинок 66) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за віком від 30.08.2022 року та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду, викладених у даній справі.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (, 36014, Полтавська обл., місто Полтава, ВУЛИЦЯ СОБОРНОСТІ, будинок 66) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.В. Сидоренко