Справа № 160/8759/22
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2023 року Справа № 160/8759/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бондар М.В. розглянув в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-
Ухвалою суду від 28.06.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
10.08.2022 року від представника позивача до суду надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що позивач не будучі зареєстрованим ФОП все ж таки 19.01.2021 року подавав в Центрі надання адміністративних послуг заяву на реєстрацію ФОП і в той же день заяву на припинення ФОП. Тобто позивач реально був зареєстрований ФОП всього 1 день, в січні 2021 року. Позивач, подавши 21.01.2021 року заяву про списання заборгованості, перебував на загальній системі оподаткування починаючи з 01.01.2020 року, у період з 01.01.2020 по 01.12.2020 року платнику нараховані суми недоїмки. Отже, за період з 01.01.2020 по 01.12.2020 року позивач відповідав загальним критеріям, визначеним пунктом 9-15 розділу VIII Закону 2464-VI: на дату подання заяви був платником податків на загальній системі оподаткування; мав несплачені станом на 01.12.2020 суми; подав заяву реєстратору про припинення підприємницької діяльності; подав звітність по єдиному внеску за 2020 рік. Проте, відповідач, відмовивши у списанні заборгованості за період жовтень-листопад 2020 року мотивував таку відмову тим, що тільки 19.01.2021 року було нараховано контролюючим органом ЄСВ за жовтень-листопад в розмірі 2200,00 гривень. Позивач подав заяву 21.01.2021 року, коли ЄСВ був нарахований за жовтень-листопад 2020 року, а рішення про списання відповідач взагалі виніс 03 березня 2021 року. Тобто, відповідач вводить в оману, що єдиний соціальний внесок за жовтень-листопад 2020 року не був нарахований і не підлягав списанню, відповідно до Закону. З огляду на викладене, відповідач, відмовивши у списанні сум заборгованості за заявою позивача від 21.01.2021 року прийняв помилкове рішення, не врахував право позивача на списання заборгованості за період з 01.01.2020 по 01.12.2020 року згідно критеріїв пункту 9-15 розділу VIII Закону 2464-VI, у зв`язку із чим позивач вважає таку відмову протиправною, а оскаржувану вимогу такою, що підлягає скасуванню.
На підставі ухвали від 31.08.2022 року суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання та зобов`язав учасників справи надати додаткові докази.
Позивач витребувані судом докази не надав.
Представник позивача 11.10.2022 року направив до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та представника позивача.
В підготовчому засіданні 02.11.2022 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.
10.11.2022 року від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
Ухвалою суду від 10.11.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні на 24.11.2022 року.
В судове засідання 24.11.2022 року учасники справи не з`явились, внаслідок чого суд ухвалив про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
З письмових заяв по суті спору випливає, що ОСОБА_1 18.01.2001 року зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа та перебував на обліку платників податків та зборів в органах ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.04.2020 року у справі № 160/2235/20 позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Дніпропетровській області задоволено:

- визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 року за №Ф-11027-53/64;

- зобов`язано Головне управління ДПС у Дніпропетровській області здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 шляхом виключення з неї відомостей про наявність у ОСОБА_1 боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 29293,44 грн.

Підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 стала недоведеність контролюючим органом наявності у позивача в період нарахування йому заборгованості зі сплати єдиного внеску (2017-2019 роки) статусу фізичної особи-підприємця, що, в свою чергу, свідчить про те, що ОСОБА_1 не є платником ЄСВ у розумінні приписів частини 1 статті 4 Закону №2464 в зазначеному періоді.

З письмових заяв учасників цієї справи випливає, що в січні 2021 року позивач провів реєстраційні дії щодо підтвердження відомостей щодо ФОП ОСОБА_1 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та подав заяву про припинення його державної реєстрації як фізично особи підприємця.

20.01.2021 року ФОП ОСОБА_1 подано до ГУ ДПС у Дніпропетровській області звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2020 рік та 2021 рік, як ФОП на загальній системі оподаткування, в яких зазначені прочерки в розділах про суми отриманого прибутку та „0 про суми нарахованого єдиного внеску.

За даними інтегрованої картки платника ЄСВ ФОП ОСОБА_1 випливає, що за 2020 рік в автоматичному режимі позивачу проведено нарахування єдиного внеску:

- за 1 квартал 2020 року у сумі - 2078,12 грн., граничний строк сплати до 21.04.2020 року;

- за 2 квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн., граничний строк сплати до 20.07.2020 року;

- за 3 квартал 2020 року у сумі - 3178,12 грн., граничний строк сплати до 19.10.2020 року;

- за 4 квартал 2020 року у сумі - 2200,08 грн., граничний строк сплати до 20.01.2021 року.

21.01.2021 року позивач подав до ГУ ДПС у Дніпропетровській області заяву, в якій зазначив наступне: „Керуючись змінами внесеними Законом України №1072-ІХ від 4 грудня 2020 року, прошу списати несплачену суму недоїмки, нарахованої мені як ФОП та платнику ЄСВ, за період з 1 січня 2017 до 1 грудня 2020 року, а також штрафи та пеню, нараховані на ці суми недоїмки, включно до дати подання заяви. За вказаний період підприємницька діяльність не велась, мною не отримано дохід (прибуток) від діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. Проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та подано звітність по ЄСВ.

03.03.2021 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області прийнято рішення №318/04-26-13-06-40 ЄВ про списання боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 6295, 30 грн. (недоїмка за період з січня по вересень 2020 року).

03.12.2021 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-11027-53/64, відповідно до якої за ОСОБА_1 станом на 31.03.2021 року обліковується борг (недоїмка) зі сплати єдиного внеску на загальну суму 2200,00 грн. (недоїмка за жовтень-листопад 2020 року).

Незгода позивача з означеною вимогою стала підставою для звернення до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

З`ясуванню в цій підлягають питання правомірності нарахування відповідачем суми єдиного внеску позивачу за жовтень-листопад 2020 року у розмірі 2200,00 грн. та несписання цієї суми за заявою позивача від 21.01.2021 року.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом приписів статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску визначено, крім інших суб`єктів, фізичних осіб-підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII (далі - Закон №1774-VIII) внесено низку змін до №2464-VI, які набули чинності з 01.01.2017 року, зокрема, щодо нарахування та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями.

Так, з 2017 року вказані особи навіть у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року, зобов`язані визначити базу нарахування єдиного внеску, але не більше максимальної величний бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом №2464-VI. При цьому, сума єдиною внеску не може бути меншою за розмір мінімальною страхового внеску (пункт 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI в редакції Закону №1774-VIII).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

При цьому, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за яких нараховується заробітна плата (дохід).

При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у цій справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд доходить висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.

Судом встановлено, що позивач у 2020 році був зареєстрований фізичною особою-підприємцем та подав відповідний звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2020 рік, як ФОП на загальній системі оподаткування, в якому зазначені прочерки в розділах про суми отриманого прибутку та „0 про суми нарахованого єдиного внеску.

Отже, позивач з як фізична особа-підприємець, яка господарську діяльність не вела у 2020 році та доходи не отримувала, зобов`язаний сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.

10.12.2020 року набув чинності Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо соціальної підтримки платників податків на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 04.12.2020 № 1072-IX (далі Закон №1072-ІХ).

Зокрема, Законом № 1072-ІХ підрозділ 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України доповнено пунктом 2-3, яким передбачено, що у разі погашення у повному обсязі грошовими коштами платниками податків протягом шести місяців з дня набрання чинності Закону № 1072-ІХ суми податкового боргу (без штрафних санкцій, пені, крім несплачених процентів за користування розстроченням/відстроченням), що виник станом на 01.11.2020, та за умови сплати поточних податкових зобов`язань у повному обсязі, штрафні санкції і пеня, що залишилися несплаченими на дату повної сплати такого податкового боргу, підлягають списанню у порядку, визначеному для списання безнадійного податкового боргу, за заявою платника податків.

Таким чином, зазначений пункт може бути застосований до суми податкового боргу, що виник станом на 01.11.2020 року.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що податковий борг це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 1 Закону № №2464-VI недоїмка це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених Законом.

Абзацом третім частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI визначено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5- 1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Матеріали справи свідчать, що у встановленому Законом № 1072-ІХ порядку позивач звернувся до відповідача 21.01.2021 року із відповідною заявою по списання недоїмки зі сплати єдиного внеску та 03.03.2021 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області прийнято рішення №318/04-26-13-06-40 ЄВ про списання боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 6295, 30 грн. (недоїмка за період з січня по вересень 2020 року).

Суд критично оцінює посилання представника позивача в додаткових поясненнях, що мала бути списана уся заборгованість до 1 грудня 2020 року, оскільки позивач в заяві від 21.01.2021 року просив списати заборгованість до 1 грудня 2020 року.

Суд зазначає, що Закон № 1072-ІХ містить імперативну норму щодо списання податкового боргу (недоїмки), що виник станом на 01.11.2020 року.

Станом на 01.11.2020 року за позивачем рахувалась недоїмка зі сплати єдиного внеску за період з січня по вересень 2020 року в сумі 6295, 30 грн., яка і була списана.

Строк сплати нарахованого позивачу єдиного внеску за період з жовтня 2020 року по листопад 2020 року в сумі 2200,00 грн. до 20.01.2021 року.

Враховуючи несплату позивачем єдиного внеску, нарахованого за період з жовтня 2020 року по листопад 2020 року в сумі 2200,00 грн., у визначений термін, така заборгованість набула статусу недоїмки лише в січні 2021 року та не підпадає під списання у відповідності до Закону № 1072-ІХ.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що вимога ГУ ДПС у Дніпропетровській області №Ф-11027-53/64 від 03.12.2021 року про сплату боргу (недоїмки) позивачем з єдиного внеску на загальну суму 2200,00 грн. (за жовтень-листопад 2020 року), винесена у встановленому порядку та за наявності правових підстав, а тому не підлягає визнанню протиправною та скасуванню.

За положеннями частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на встановлені обставини та проаналізовані правові норми, позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Зважаючи на те, що у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не розподіляються.

На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (адреса: вул. Сімферопольська, 17А, м. Дніпро, 49000; ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 44118658) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Бондар