Справа № 460/16957/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2023-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/16957/21 пров. № А/857/12831/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації Рівненської області,

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 липня 2022 року (суддя Дорошенко Н.О., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення м.Рівне, дата складання повного тексту 29.07.2022),

в адміністративній справі №460/16957/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації Рівненської області,

про скасування наказу, поновлення на роботі, виплату заробітної плати,

встановив:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача Управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації (далі УСЗН Вараської РДА), в якому просила поновити її на роботі, скасувавши наказ в.о. начальника управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації Юрія Трохимчука від 22.11.2021р. №159-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » та поновити позивача в її правах, зобов`язавши виплатити їй втрачену заробітну плату за період відсторонення.

Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити повністю в задоволенні позовних вимог.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.07.2022 позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації від 22.11.2021 №159-к Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 . Зобов`язано Управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 22.11.2021 по 28.02.2022.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого прийняв незаконне рішення, що тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що спірним наказом УСЗН Вараської РДА, винесеним на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021р. №2153 Про затвердження професій, виробництв, організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та п.41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, позивача відсторонено від роботи з 22.11.2021 р. до усунення причин, що зумовили відсторонення, без збереження заробітної плати. Вказує апелянт, що оскільки позивач не надала документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти СОVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти СОVID-19, прийнятий спірний наказ вважає правомірним. При цьому зазначає скаржник, що тимчасове увільнення від виконання службових обов`язків у порядку відсторонення від роботи, у даному випадку, не є звільненням зі служби, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Обов`язкове щеплення та відсторонення від роботи нещеплених осіб вчинено з легітимною метою та відповідає ч.2 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідні обмеження є пропорційними легітимній меті, та вважаються такими, які є необхідними у боротьбі з пандемією. З огляду на це вважає скаржник, що висновок про неправомірність спірного наказу зроблений судом першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права. Що ж стосується оплати праці працівників на період відсторонення від роботи, то на думку апелянта, при відстороненні від роботи державним службовцем посадові обов`язки не виконуються, відтак підстави для виплати заробітної плати на період відсторонення відсутні.

За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач) просить скасувати оскаржене рішення суду від 29.07.2022 повністю та прийняти у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, у якому висловила своє непогодження із її вимогами, які суперечать нормам чинного законодавства, вважаючи, що оскаржене рішення суду є обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, яке необхідно залишити без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 перебуває на державній службі та займає посаду головного спеціаліста з питань персоналу фінансово-господарського відділу Управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації.

Наказом Управління від 22.11.2021 №159-к, винесеним відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 Про затвердження професій, виробництв, організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 №1306/36928, статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 22 листопада 2021 року до усунення причин, що зумовили відсторонення без збереження заробітної плати (а.с. 13).

Підставою видання цього Наказу зазначено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 ОСОБА_1 від 29.10.2021р. №2590/01-14/21.

Вважаючи вказаний Наказ протиправним, позивач звернулася до адміністративного суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає рішення суду першої інстанції вірним, виходячи з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Відповідно до статті 30 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 №2801-ХІІ (далі Закон №2801-ХІІ), держава забезпечує планомірне науково обґрунтоване попередження, лікування, локалізацію та ліквідацію масових інфекційних захворювань. Особи, які є носіями збудників інфекційних захворювань, небезпечних для населення, усуваються від роботи та іншої діяльності, яка може сприяти поширенню інфекційних хвороб, і підлягають медичному нагляду і лікуванню за рахунок держави з виплатою в разі потреби допомоги по соціальному страхуванню. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України. У разі загрози виникнення або поширення епідемічних захворювань Кабінетом Міністрів України у порядку, встановленому законом можуть запроваджуватися особливі умови і режими праці, навчання, пересування і перевезення на всій території України або в окремих її місцевостях, спрямовані на запобігання поширенню та ліквідацію цих захворювань. Місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування зобов`язані активно сприяти здійсненню протиепідемічних заходів. Перелік особливо небезпечних і небезпечних інфекційних захворювань та умови визнання особи інфекційно хворою або носієм збудника інфекційного захворювання визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я і публікуються в офіційних джерелах.

Також пунктом б частини першої статті 10 Закону №2801-ХІІ встановлено, що громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Згідно із наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.07.1995 №133 Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб (зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України №521 від 25.02.2020) особливо небезпечною інфекційною хворобою є COVID-19.

Серед основних принципів профілактики інфекційних хвороб стаття 10 Закону України від 06.04.2000 №1645-ІІІ Про захист населення від інфекційних хвороб (далі Закон №1645-ІІІ) виділяє дотримання підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та громадянами санітарно-гігієнічних та санітарно-протиепідемічних правил і норм при здійсненні будь-яких видів діяльності.

Згідно із статтею 11 Закону №1645-ІІІ, організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Організацію та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів у межах територій, об`єктів, частин і підрозділів, підпорядкованих центральним органам виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Службі безпеки України, забезпечують зазначені органи, підпорядковані їм установи державної санітарно-епідеміологічної служби, медичні служби, а також керівники зазначених об`єктів, частин, підрозділів. Проведення профілактичних щеплень забезпечують центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та органи державної санітарно-епідеміологічної служби.

Частинами 1-4, 6 статті 12 Закону №1645-ІІІ визначено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин.

Пунктом 41-6 Постанови №1236 визначено, що керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу"; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, визначено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, зокрема, працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 №2393 Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням доповнено Перелік новими пунктами такого змісту: 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції правильно врахував, що статтею 72 Закону України Про державну службу від 10.12.2015 №889-VIII (далі Закон №889-VIII) визначено, що відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків здійснюється лише одночасно з прийняттям рішення про порушення дисциплінарного провадження або під час його здійснення, тобто у зв`язку з вчинення дисциплінарного проступку у випадках: порушення Присяги державного службовця; перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За таких обставин, до спірних відносин підлягає застосуванню стаття 46 КЗпП України, якою визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 46 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України.

Матеріалами справи підтверджується, що 01.11.2021 ОСОБА_1 отримала повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від в.о. начальника управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації Юрія Трохимчука, з вимогою надати до 05.11.2021р. документи, які підтверджуватимуть наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або ж надати довідку про абсолютні протипоказання, та попереджено, що у випадку ненадання відповідних документів буде видано наказ керівника державного органу (державної служби) про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати та соціальних гарантій на підставі статті 46 КЗпП України, статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу» (а.с. 14).

19.11.2021 позивач подала на ім`я в.о. начальника Управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації заяву, в якій повідомила, що не відмовляється і не ухиляється від будь-якої вакцинації, зокрема і щодо профілактичних щеплень проти COVID-19. Просила забезпечити надання їй об`єктивної (повної і всебічної) юридичної і медичної інформації щодо питання вакцинації проти COVID-19. Також позивач в цій заяві зазначила про неправомірність вимагання від неї будь-якої особистої, конфіденційної, медичної та лікарської інформації, а відсторонення її від роботи буде вважатись незаконним і дискримінаційним (а.с. 15).

Натомість, 22.11.2021 Управлінням було винесено спірний Наказ №159-к про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зауважує, що законні підстави для відсторонення позивача від роботи були відсутні.

Так, безпідставним є застосування УСЗН Вараської РДА у спірному наказі про відсторонення позивача від роботи положення частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», оскільки відповідачем у наказі не зазначено факту відмови (ухилення) позивача від вакцинації як підставу його винесення.

Як уже цитувалось вище, ч.2 ст.12 Закону №1645-ІІІ встановлено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наведена правова норма визначає обов`язковість існування умов, за яких особа (працівник) відсторонюється від роботи, зокрема: 1) факт відмови або ухилення від профілактичних щеплень; 2) обов`язковість профілактичних щеплень, від яких відмовляється (ухиляється) працівник; 3) наявність нормативно-правового акту, яким встановлено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням; 4) обгрунтована ймовірність (реальний ризик) зараження інших працівників та (або) поширення інфекційних хвороб.

Колегія суддів констатує, що спірний Наказ про відсторонення від роботи позивача взагалі не мотивований відмовою або ухиленням від вакцинації, а лише тим, що позивача було ознайомлено (повідомлено) про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19.

Судом також не встановлено факту наявності відмови чи ухилення позивача від вакцинації (щеплення) проти COVID-19 станом на момент винесення спірного Наказу від 22.11.2021р..

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином, встановлені фактичні обставини справи на наведене правове регулювання дають підстави вважати, що наказ Управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації від 22.11.2021 №159-к Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 є необґрунтованим, а відтак протиправним, наслідком чого є його скасування та задоволення позовних вимог у відповідній частині.

Враховуючи встановлену судом протиправність наказу Управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації від 22.11.2021 №159-к Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , підлягає вирішенню похідна вимога позивача про зобов`язавши виплатити їй втрачену заробітну плату за період відсторонення.

Суд враховує, що наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 №380 зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928, до завершення воєнного стану в Україні.

У зв`язку з цим, наказом Управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації від 01.03.2022 №13-к зупинено дію наказу від 22.11.2021 №159-к "Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 " до завершення воєнного стану. Пунктом 2 цього наказу позивача допущено до роботи з 01.03.2022 (а.с. 46).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивача було відсторонено від роботи 22.11.2021, після чого допущено до роботи 01.03.2022. Тому, період відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати становить з 22.11.2021 по 28.02.2022 включно.

Суд першої інстанції правильно вважав, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи за період з 22.11.2021 по 28.02.2022 включно.

Враховуючи наведені вище фактичні обставини справи та норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про безпідставність доводів апелянта (відповідача) та правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Водночас, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що оцінюючи наведені апелянтом доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи апелянта перевірені та проаналізовані судом.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно пункту 41 висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Таким чином, апеляційний суд зазначає, що інші наведені відповідачем Управлінням СЗН Вараської РДА в апеляційній скарзі доводи і обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, не впливають на кінцеві висновки суду щодо суті позовних вимог, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації Рівненської області залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 липня 2022 року в адміністративній справі №460/16957/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Вараської районної державної адміністрації Рівненської області про скасування наказу, поновлення на роботі, виплату заробітної плати залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль