Справа № 640/18212/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

10 січня 2023 року

м. Київ

справа №640/18212/20

адміністративне провадження № К/990/36009/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу Управління Державної охорони України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2022 року у справі №640/18212/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної охорони України про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління Державної охорони України, в якому просив суд:

- зобов`язати УДО України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацією за 15 днів невикористаної щорічної основної відпустки у 2017 році, виходячи із середньоденного грошового забезпечення (у розмірі 1 373,33 грн у місяці де 31 календарний день, та у розмірі 1 419,10 грн у місяці, де 30 календарних днів) станом на день звільнення з військової служби 20 травня 2019 року;

- зобов`язати УДО України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з 20 травня 2019 року до дня постановлення рішення, виходячи із середньоденного грошового забезпечення на день звільнення (у розмірі 1 373,33 грн у місяці де 31 календарний день, та у розмірі 1 419,10 грн у місяці, де 30 календарних днів);

- стягнути з УДО України на користь ОСОБА_1 всі судові витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом цього спору, в сумі 20 000,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність УДО України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільнені грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік;

- зобов`язано УДО України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 15 (п`ятнадцять) дні невикористаної щорічної основної відпустки за 2017 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби у розмірі: 20 691,44 грн;

- стягнуто з УДО України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20 травня 2019 року до 20 листопада 2019 року у розмірі: 20 691,44 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2022 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року змінено у мотивувальній частині та викладено пункт четвертий його резолютивної частини у наступній редакції:

- «Стягнути з Управління Державної охорони України (01024, м. Київ, вул. Богомольця, 8, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21 травня 2019 року до 15 вересня 2022 року у розмірі: 44 454 (сорок чотири тисячі чотириста п`ятдесят чотири) гривні 02 копійки.»;

в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року залишено без змін.

Не погоджуючись із цим судовим рішенням апеляційної інстанції, відповідач звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 17 грудня 2022 року засобами поштового зв`язку.

У своїй касаційній скарзі скаржник просить змінити постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2022 року у справі №640/18212/20 в частині задоволеної позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, шляхом зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 травня 2019 року до 15 вересня 2022 року, визначений Шостим апеляційним адміністративним судом.

Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Водночас, пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, справа №640/18212/20 була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Однак, у касаційній скарзі відсутнє будь-яке посилання скаржника на передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки. Мотиви, наведені у касаційній скарзі, зводяться лише до переоцінки доказів у справі та незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо застосування норм законодавства.

Як на підставу касаційного оскарження скаржник покликається на пункт1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції під час прийняття оскаржуваної постанови не в повній мірі враховано висновки Верховного Суду щодо застосування статей 116 та 117 КЗпП щодо застосування принципу співмірності при визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які викладені, зокрема Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Однак, Суд відхиляє вказані доводи скаржника, оскільки як вбачається з оскаржуваної постанови апеляційного суду, при визначенні пропорційності належної до виплати суми затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів керувалася згаданою вище постановою Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні».

Надаючи оцінку спірним правовідносин через призму правозастосування норми статті 117 КЗпП України Великою Палатою Верховного Суду, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно вказав на те, що на момент звільнення з військової служби спору між позивачем та відповідачем з приводу повноти проведеного розрахунку не існувало, а із цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише 7 серпня 2020 року, тобто більше ніж через рік з моменту звільнення 20 травня 2019 року.

У розрізі наведеного колегія суддів також зауважує, що згідно довідки про доходи №124 сума належних до виплати позивачу коштів при звільненні складала 655 125,77 грн без урахування 20 691,44 грн, які присуджені за рішенням суду у цій справі та мали бути виплачені також при звільненні. Отже, загальна сума належних ОСОБА_1 при звільненні коштів складала 675 817,21 грн, в яких 20 691,44 грн становлять 3%.

Відтак, виходячи з принципу пропорційності та зважаючи за наведену вище судову практику в аналогічній категорії справ, судова колегія дійшла висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є стягнення з УДО України на його користь 44 454,02 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 по 15.09.2022 (1 221,60 грн х 1 213 календарних дні х 3%), який підлягає виплаті з відрахуванням усіх обов`язкових платежів.

Аналогічний підхід до визначення пропорційності належної до виплати суми затримки розрахунку при звільненні визначений у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2022 року у справі №580/2264/20.

Ураховуючи наведене, Суд вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

За таких обставин, оскільки пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачає можливість перегляду, в якості винятку, судових рішень, що не підлягають касаційному оскарженню судом касаційної інстанції лише у разі, якщо скаржником зазначені випадки, передбачені підпунктами «а» - «г» цієї правової норми, проте відповідачем таких винятків не зазначено, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Крім того, Суд зауважує, що посилання скаржника на практику Верховного Суду не є самостійною підставою касаційного оскарження, оскільки відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Згідно пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 248, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління Державної охорони України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2022 року у справі №640/18212/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної охорони України про зобов`язання вчинити дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

……………………………

……………………………

……………………………

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

В.М. Соколов,

Судді Верховного Суду