Справа № 280/5230/22
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2023 року Справа № 280/5230/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій позивач з урахуванням уточненої позовної заяви просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні з 28.02.2020 по день фактичної виплати 28.07.2022;

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки при звільненні з 26.02.2019 по день фактичної виплати 28.07.2022 в розмірі 37 581,35 грн.

Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань.

Позовна заява подана представником позивача адвокатом Кошліченко Н.В., яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР №1069791 від 26.08.2022.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 01.04.2016 по 25.02.2019 ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . При виключенні з особового складу військової частини позивачу не була виплачена компенсація за неотримане речове майно, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексація грошового забезпечення, що стало підставою для звернення до суду з відповідними позовами. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду у справі №280/57/21 від 26.02.2021 зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Крім того, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду у справі №280/2015/21 від 13.05.2021 зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно. Крім того, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду у справі №280/2014/21 від 28.09.2021 зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення. На виконання вказаних рішень суду позивачу було виплачено: компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки у розмірі 20 541,86 грн. згідно платіжного доручення №2035 від 27.05.2021; компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 12 853,86 грн. згідно платіжного доручення №2612 від 26.07.2022; індексацію грошового забезпечення у розмірі 4 185,63 грн. згідно платіжного доручення №2709 від 23.07.2021. 02.08.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення 25.02.2019 по день фактичного розрахунку 28.07.2022, однак відповіді не отримав. У зв`язку з тим, що на день звільнення ОСОБА_1 належні йому суми компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, компенсації за неотримане речове майно та індексації грошового забезпечення не були виплачені, а остаточний розрахунок з ним проведено лише у липні 2022 року, позивач вважає, що має право на ління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_2 пенсію за віком на пільгових

Ухвалою суду від 07.09.2022 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 17.10.2022 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін. Крім того, витребувано від ВЧ НОМЕР_1 докази по справі, а саме: довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місця перед звільненням (грудень 2018 року - січень 2019 року).

Відповідач не погодився із заявленими позовними вимогами та 27.12.2022 подав відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що спеціальне законодавство щодо проходження військової служби не передбачає такого виду відповідальності адміністрації, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні. Звертає увагу, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень норми статей 116, 117 КЗпП більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Крім того, посилається на те, що заявлена сума середнього заробітку до стягнення не відповідає принципу співмірності. Стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку, яка в рази перевищує розмір фактично невиплачених позивачеві сум при звільненні не відповідатиме завданням адміністративного судочинства та є неспівмірною з тією шкодою для законних прав, якої позивач зазнав у зв`язку з протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Також посилається на те, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом. Просить у задоволенні позову відмовити.

Разом з відзивом на позовну заяву відповідач надав суду довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місця перед звільненням (грудень 2018 року - січень 2019 року).

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Як слідує із заяв по суті справи та не заперечується сторонами, у період часу з 01.04.2016 по 25.02.2019 ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.02.2019 № 46, позивача звільнено з військової служби відповідно до підпункту «й» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.02.2021 у справі №280/57/21, яке набрало законної сили 19.05.2021, визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 27.12.2016 по 25.02.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.02.2019. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 27.12.2016 по 25.02.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.02.2019.

Крім того, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.05.2021 у справі №280/2015/21, яке набрало законної сили 13.07.2021, визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2016 по 25.07.2019. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2016 по 25.07.2019.

Крім того, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28.09.2021 у справі №280/2014/21, яке набрало законної сили 10.01.2022, визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 , в зв`язку зі звільненням з військової служби, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 довідку про вартість неотриманого речового майна, станом на 25.02.2019, оформлену у відповідності до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 провести розрахунок за неотримане ОСОБА_1 речове майно станом на 25.02.2019, та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, що належить до видачі станом на 25.02.2019.

На виконання рішення суду від 26.02.2021 у справі №280/57/21 відповідач 28.05.2021 перерахував позивачу кошти у розмірі 20 541,86 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2035 від 27.05.2021.

На виконання рішення суду від 14.05.2021 у справі №280/2015/21 відповідач 26.07.2021 перерахував позивачу кошти у розмірі 4 185,63 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 23.07.2021 №2709.

На виконання рішення суду від 28.09.2021 у справі №280/2014/21, відповідач 28.07.2022 перерахував позивачу кошти у розмірі 12 853,86 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 26.07.2022 №2612.

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 08.08.2022, у якій просив нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 25.02.2019 за період з 26.02.2019 по день фактичного розрахунку з виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, однак як слідує зі змісту позовної заяви, відповіді на вказану заяву не отримав.

Вважаючи, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.02.2019 по 28.07.2022, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України передбачено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (стаття 1-1 цього Закону).

За правилами статті 1-2 вказаного Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення № 1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Пунктом 242 Положення №1153/2008 визначено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Суд зазначає, що нормами права, що регулюють проходження військової служби, не врегульовано порядок здійснення компенсаційних виплат за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

Зокрема, приписи Закону №2011-XII не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також не містять норми, яка б визначала право військовослужбовця на отримання такої компенсації.

Між тим, згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП (в редакції, чинній на час проведення фактичного розрахунку з позивачем 28.07.2022) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, нормами КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Суд зазначає, що загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні з військової служби, керуючись метою забезпечення рівності прав у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №825/598/17 (провадження №К/9901/23837/18).

На підставі викладеного, суд відхиляє доводи відповідача про те, що положення КЗпП на спірні правовідносини не поширюються.

Суд зазначає, що нормами статті 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Частина 1 статті 117 КЗпП переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

У контексті вищенаведеного, слід зазначити, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

Отже, суми компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, індексації грошового забезпечення, та компенсації вартості неотриманого речового майна, на які мав право позивач, повинні бути виплачені у день звільнення позивача з військової служби. Факт невиплати таких сум в установлений строк, що підтверджено судовими рішеннями, є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України.

Вказане свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, що полягає у несвоєчасному проведенні повного розрахунку з позивачем.

Посилання відповідача на те, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати та з прийняттям судових рішень норми статей 116, 117 КЗпП більше не застосовуються, суд відхиляє з огляду на таке.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2021 по справі №280/1198/20, положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Вирішуючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки при звільненні з 26.02.2019 по день фактичної виплати 28.07.2022 в розмірі 37 581,35 грн., суд виходить з такого.

Обчислення середнього заробітку слід проводити відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 "Про затвердження порядку обчислення середнього заробітної плати" (далі - Порядок №100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 7 розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Позивач звільнений із військової служби 25.02.2019. Остаточний розрахунок з позивачем здійснено 28.07.2022.

З огляду на приписи статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на час проведення з позивачем повного розрахунку 28.07.2022, час затримки виплати становить 181 день (за період з 26.02.2019 по 26.08.2019 (шість місяців)).

Згідно довідки ВЧ НОМЕР_1 від 22.12.2022 №6605 про нараховані суми грошового забезпечення ОСОБА_1 , надана суду на виконання ухвали суду від 17.10.2022 в частині витребування доказів, за останні два місця перед звільненням, а саме за грудень 2018 року грошове забезпечення позивача становив 8 325,25 грн., за січень 2019 року 11 172,15 грн. Кількість днів за вказаний період - 62.

Враховуючи вимоги пункту 8 Порядку №100, середньоденне грошове забезпечення позивача за грудень 2018 року січень 2019 року становить 314,47 грн. (8 325,25 + 11 172,15) / 62

Отже, розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає: 314,47 грн. х 181 = 56 919,07 грн.

Водночас, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Враховуючи вищезазначені правові висновки, суд застосовує такі критерії для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, а саме: той факт, що позивач звернувся з позовом до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (справа №280/57/21), у січні 2021 року, тобто майже через 2 роки після виключення зі списків особового складу, а з позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та індексації грошового забезпечення (справа №280/2014/21, №280/2015/21) у березні 2021 року, тобто більш ніж через 2 роки після звільнення з військової служби.

Також суд зазначає, що розмір невиплаченої компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки при звільненні становив 20 541,86 грн., розмір компенсації вартості за не отримане речове майно 12 853,86 грн., а індексації грошового забезпечення 4 185,63 грн., що у сукупності складає 37 581,35 грн., при цьому ця сума заборгованості становить приблизно 66,03 % від визначеної суми середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні (56 919,07 грн.).

За таких обставин, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, та враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, суд погоджується з визначеним позивачем розміром середнього заробітку, який підлягає виплаті останньому 37 581,35 грн.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача суд виходить з того, що резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє. При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, статтею 117 Кодексу законів про працю України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у справі, яка розглядається суд, встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату.

З огляду на наведене, з метою ефективного захисту та поновлення порушених прав позивача, наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 37 581,35 грн.

При цьому, суд звертає увагу, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, частину 1 статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

За таких обставин позов ОСОБА_1 у цій частині підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.02.2019 по 26.08.2019 в сумі 37 581,35 грн.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, суд зазначає таке.

Частиною 5 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.02.2021 у справі №240/532/20, Верховний Суд дійшов висновку, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частиною 5 статті 122 КАС України.

При цьому, Верховний Суд, зокрема, у постанові від 10.06.2021 у справі №580/2857/20 зауважив, що такий строк розпочинається з дати проведення остаточного розрахунку.

Як встановлено судом, у даному випадку остаточний розрахунок з позивачем проведено 28.07.2022, при цьому позивач звернувся до суду з даним позовом 29.08.2022 (засобами поштового зв`язку), що свідчить про те, що місячний строк звернення до суду (з урахуванням вихідних днів) не пропущений.

Враховуючи положення частин 1, 2 статті 77, 90 КАС України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

З урахуванням положень статті 139 КАС України понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в розмірі 992,40 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Крім того, представником позивача у позовній заяві заявлено клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500,00 грн.

Вирішуючи заявлене клопотання, суд виходить з того, що відповідно до положень статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторо

В обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано:

- Договір про надання правничої допомоги №201008-01 від 08.10.2020 (далі Договір від 08.10.2020);

- Додаткову угоду №1 від 08.10.2020 до Договору від 08.10.2020;

- детальний розрахунок вартості адвокатського гонорару за Договором від 08.10.2020;

- Акт прийому передачі виконаних робіт і послуг від 26.08.2022 за договором про надання правничої допомоги №211210-01 від 10.12.2021;

- квитанція до прибуткового касового ордеру №67 від 26.08.2022.

Відповідно до пункту 1.1 Договору від 08.10.2020 клієнт ( ОСОБА_1 ) доручає, а Адвокат ( ОСОБА_3 ) приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу, зокрема:

надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань;

складання звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру;

складання процесуальних документів (заперечень, клопотань, претензій, заяв, позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства);

Пунктом 5.2 Договору від 08.10.2020 визначено, що гонорар складається із суми вартості послуг, тарифи яких попередньо узгоджені сторонами в усній формі та обумовлені Додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною Договору.

Відповідно до Додаткової угоди №1 до Договору від 08.10.2020 за складання заяви до управління соціального захисту та позовної заяви з додатками, направлення її до суду Клієнт сплачує Адвокату гонорар у розмірі 3 500,00 грн. шляхом сплати готівкою.

Суд звертає увагу, що предметом даного позову є бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні. При цьому, управління соціального захисту не є стороною цієї справи.

Наданий до суду Акт прийому передачі виконаних робіт і послуг від 26.08.2022 складений за Договором про надання правничої допомоги №211210-01 від 10.12.2021, однак вказаний договір суду не надано.

Суд звертає увагу, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18.

Оскільки суду не надано Договір про надання правничої допомоги №211210-01 від 10.12.2021, суд дійшов висновку, що заявлені витрати не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим в задоволенні клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні з військової служби.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.02.2019 по 26.08.2019 в сумі 37 581,35 грн. (тридцять сім тисяч п`ятсот вісімдесят одна гривня 35 коп.).

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 коп.).

У стягненні витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:
Позивач АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 09.01.2023

Суддя К.В. Мінаєва