Справа № 0940/2203/18
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2023-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 0940/2203/18 пров. № СК-857/2686/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року (прийняте у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську суддею Тимощуком О. Л.) в адміністративній справі №0940/2203/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі ГУ ДФС в Івано-Франківській області) за № 0-0921 від 22.05.2018, яким йому визначено податкове зобов`язання із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік у розмірі 17 912 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником нежитлової будівлі - стайні, загальною площею 1475,8 кв. м, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена будівля призначена тільки для використання у сільськогосподарській діяльності, а отже в розумінні п. "ж" пп. 266.2.2. п.266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (далі ПК України) не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; та за неправильного застосування норм матеріального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками нерухомості. Зазначає, що він на час нарахування суми податку за 2017 рік не був власником нежитлової будівлі - стайні, загальною площею 1475,8 кв. м, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки згідно договору купівлі продажу, з 24.07.2009 її власником стала ОСОБА_2 . Зазначене підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Також вказує на те, що суд дійшов помилкового висновку про те, що він не є сільськогосподарським товаровиробником, оскільки він разом з дружиною утримує корів, курей, телят і переробляє та реалізовує, як фізична особа, отриману продукцію молоко, сир, сметану, яйця.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.03.2009, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.03.2009 № 22123628 та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 10.12.2018, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нерухоме майно - нежитлова будівля загальною площею 1475,8 кв. м, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11, 12, 44 - 47).

ГУ ДФС в Івано-Франківській області здійснено нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік та 22.05.2018 винесено податкове повідомлення-рішення № 0-0921, яким визначено суму податкового зобов`язання за вказаний період в розмірі 17 912 грн (а. с. 20).

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував це тим, що належне позивачу нерухоме майно є об`єктом оподаткування в силу імперативних приписів підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, а відтак податок на нерухоме майно з нього повинний нараховуватися.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Відповідно до положень пп. 266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно із пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку (абзац 7 пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України).

За змістом пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Абзац «ж» пп. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ПК України, на який посилається позивач як на підставу протиправності податкового повідомлення-рішення, встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Більше того, кожен з визначених пп. 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Аналогічна правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду у справах від 15.05.2018 № 806/2676/17 (провадження К/9901/28719/18) та № 806/2461/17 (провадження № К/9901/27759/18) і від 02.10.2018 № 823/1702/16 (провадження № К/9901/40145/18).

При цьому у абзаці «ж» пп. 266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України законодавцем використано правову конструкцію, яка передбачає одночасно дві умови для звільнення об`єкта нерухомості від оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, а саме: 1) суб`єкт, який володіє об`єктами нерухомості повинен бути сільськогосподарським товаровиробником 2) об`єкт нерухомості (будівля, споруда) повинен використовуватись безпосередньо у сільськогосподарській діяльності такого сільськогосподарського товаровиробника.

Згідно з положеннями пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа-підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Вказана норма визначає сільськогосподарського товаровиробника як юридичну особу незалежно від організаційно-правової форми або фізичну особу-підприємця, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та здійснює операції з її постачання, проте позивач таким не є і не має статусу і фізичної особи-підприємця, який займається виробництвом сільськогосподарської продукції та здійснює операції з її постачання.

Також, у цій нормі зазначено, що визначення сільськогосподарського товаровиробника виключно для цілей глави 1 «Спрощена система оподаткування, обліку та звітності» розділу XIV цього Кодексу «Спеціальні податкові режими», до якої віднесено четверту групу - сільськогосподарські товаровиробники.

Відтак, до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, це визначення не застосовується, оскільки відноситься до розділу ХІІ «Податок на майно».

Поняття «сільськогосподарський товаровиробник», що міститься у Законі України «Про сільськогосподарський перепис» та у ПК України не суперечить один одному, оскільки визначення, закріплене законодавцем у пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України має чітко обмежену сферу застосування та, як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до п. 5.3 ст. 5 ПК України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» від 23.09.2008 за № 575-VІ виробники сільськогосподарської продукції юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Посилання суду першої інстанції на Закон України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» є недоцільним, так як правове регулювання суспільних відносин визначене цим Законом вичерпалось, оскільки Закон визначав основні засади державної політики на період реформування сільського господарства протягом 2001 - 2004 років.

Товарність сільськогосподарського виробництва прямо пов`язується з виробництвом продукції як товару, тобто кінцевою метою такої діяльності є відчуження сільськогосподарської продукції власного виробництва. У цьому й полягає основна відмінність між сільськогосподарськими виробником і товаровиробником. При цьому кожен сільськогосподарський товаровиробник є одночасно й виробником продукції сільського господарства. І навпаки сільськогосподарський виробник не завжди є товаровиробником.

Тобто, позивач не відповідає вимогам, які ставляться до суб`єкта-власника нежитлової нерухомості, для звільнення його від податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

З положень Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17.08.2000 за № 507 видно, що будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.

Отже, звільняються від оподаткування цим податком споруди, які використовуються сільськогосподарським товаровиробником (особою, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власно виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією) безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, незалежно від того, власником таких споруд є фізична чи юридична особа.

Надані позивачем копії паспортів ВРХ і реєстру виданих паспортів, колегія суддів апеляційного суду, до уваги не приймає, оскільки вони видані на ім`я ОСОБА_3 і самі по собі не свідчать про використання їх безпосередньо у сільськогосподарській діяльності і не підтверджують статус позивача як сільськогосподарського товаровиробника.

Враховуючи все наведене, колегія суддів зазначає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження статусу сільськогосподарського товаровиробника, що б давало можливість застосування пільги з оподаткування згідно із п. "ж" пп. 266.2.2 п. 266.1 ст. 266 ПК України. А відтак, ОСОБА_1 не є сільськогосподарським товаровиробником, а наявність у нього тільки будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, не є підставою для застосування до спірних відносин п. "ж" зазначеної статті ПК України.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій зокрема у постанові від 15 травня 2018 року в справі № 806/2676/17.

Також, згідно із пп. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних, зокрема, щодо права на користування пільгою із сплати податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за місцем проживання (реєстрації) платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Проте, судом не встановлено, що ОСОБА_4 звертався із письмовою заявою для проведення звірки даних щодо права на користування пільгою із сплати податку до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації).

Щодо доводів, зазначених в апеляційній скарзі, про те, що позивачу на праві приватної власності не належить нерухоме майно - стайня, загальною площею 1475,8 кв. м, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки згідно договору купівлі продажу, з 24.07.2009 року її власником стала ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає таке.

Судом встановлено, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що він є власником нежитлової будівлі - стайні, загальною площею 1475,8 кв. м, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надав до суду копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.03.2009; Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.03.2009 №22123628; Технічного паспорту.

Проте вже у своїй апеляційній скарзі заперечує належність йому цієї будівлі.

Проте, із постанови Галицького районного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2017 р., яке набрало законної сили 26.09.2017, видно, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до Галицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області, третя особа: Насташинська сільська рада Галицького району Івано-Франківської області та просив суд:

- визнати бездіяльність Галицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області в частині порушень законодавства про звернення громадян і земельного законодавства України - протиправною;

- зобов`язати Галицьку районну державну адміністрацію Івано-Франківської області розглянути подані ним заяви:

- від 21 грудня 2016 року та 24 січня 2017 року про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 3, 0288 га, за межами населеного пункту с. Насташине Галицького району Івано-Франківської області для обслуговування нежитлової будівлі, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

- від 26 квітня 2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для іншого сільськогосподарського призначення на умовах оренди за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення і прийняти рішення по суті заявлених клопотань.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що протягом 2016 - 2017 років, зокрема: 21.12.2016, 24.01.2017 звертався до Галицької РДА, в особі голови, а станом на грудень 2016 року - першого заступника голови Галицької РДА Поповича М.Б. із заявами про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі (сільськогосподарського призначення) за межами с. Насташине на землях Насташинської сільської ради Галицького району Івано - Франківської області, які не були розглянуті.

Зазначав, що він є власником нерухомого майна - нежитлової будівлі, загальною площею 1119,5 кв. м (із загальної 1475,8 кв. м - 24.07.2009 продано 24/100 ідеальних частки нежитлової будівлі складає 356,3 кв. м), а саме: стайні № 5, що входила до колишнього майнового молочного комплексу сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю „Україна" і знаходиться на території колишнього господарського двору, по АДРЕСА_1 та на сьогоднішній день належить йому на праві приватної власності.

У цьому рішенні судом встановлено, що позивач є власником нерухомого майна - нежитлової будівлі, площею 1475,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а. с. 18), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 17).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що з 24.07.2009, після продажу ОСОБА_2 24/100 ідеальних частки нежитлової будівлі, що складає 356,3 кв. м, ОСОБА_1 є власником нерухомого майна - нежитлової будівлі, загальною площею 1119,5 кв. м (із загальної 1475,8 кв. м), а саме: стайні № 5, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Згідно із абзацом сьомим підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до статті 10 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як складову податку на майно, включено до місцевих податків.

Позаяк податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесено до місцевих податків і зборів, органи місцевого самоврядування (сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад) згідно з п.12.3 ст.12 ПК України в межах своїх повноважень повинні прийняти рішення про встановлення податку на майно та зокрема, визначити ставки і перелік пільг зі сплати податку, які відповідно до п. 1 ст. 73 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» із змінами та доповненнями (далі Закон № 280) є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Відповідно до пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20.12.2016 № 1791 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» встановлено, що з 1 січня 2017 року до прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік відповідно до цього Закону, встановлені таким органом місцевого самоврядування ставки зокрема по податку на нерухоме майно застосовуються з коефіцієнтом 0,5.

Отже, станом на 1 січня 2017 року податок на нерухоме майно обчислюється, застосовуючи ставки, які встановлені органами місцевого самоврядування на відповідній території:

- з урахуванням коефіцієнту 0,5 - якщо рішення про встановлені ставки податку на нерухоме майно прийняте органами місцевого самоврядування до 1січня 2017 року;

- без урахування коефіцієнту 0,5 - якщо рішення про встановлені ставки податку на нерухоме майно прийняте органами місцевого самоврядування після 1 січня 2017 року.

Згідно рішення Насташинської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 05.06.2016 ставка податку для нежитлових приміщень становила 1 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. м бази оподаткування, що становить 3200 грн на 2017 рік.

Тобто, ставка для розрахунку податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки становила 16 грн за 1 кв. м (3200*0,01*0,5).

Зазначене свідчить про вірне визначення відповідачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 17912 грн (1119,5*16).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла переконання, що нарахування відповідачем податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки ОСОБА_1 в розмірі 17 912 грн є правомірним, а відтак вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0-0921 від 22 травня 2018 року, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року в адміністративній справі №0940/2203/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин