Справа № 120/2583/21-а
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2023-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без розгляду

м. Вінниця

11 січня 2023 р. Справа № 120/2583/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комара Павла Анатолійовича, розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом: ОСОБА_1 до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про: визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії.

18.11.2022 на адресу суду відповідач подав відзив на позовну заяву по тексту якого звернув увагу суду на пропуск позивачем строку звернення до суду. Просив позовну заяву залишити без розгляду.

Визначаючись щодо клопотання про залишення позовної заяви без розгляду суд виходить з наступного.

Позивач звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в якому просив:

- визнати відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у здісненні перерахунку пенсії позивачу з 01.11.2011 у відповідності до ст. 50, ч. 4 ст. 54, 67, 71 Закону України "Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в редакції, яка діяла до 28.12.2007, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1986 році, першої категорії, інваліду війни 2 групи, в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком - основна державна пенсія та щомісячна додаткова пенсія, за шкоду заподіяну здоров`ю, в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, - протиправною;

- визнати відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у здійсненні перерахунку пенсії позивачу з 26.04.2019 та з 02.07.2019 на підставі норм прямої дії ч. 3 ст. 59 Закону України "Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та норми Конституції України, як норм прямої дії, - протиправною;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок пенсії позивачу з 02.11. 2011 у відповідності до ст. 50, ч. 4 ст. 54, 67, 71 Закону України "Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в редакції, яка діяла до 28.12.2007, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1986 році, першої категорії, інваліду війни 2 групи, здійснивши виплату сум пенсій з урахуванням проведених раніше виплат, врахувавши при цьому, що розмір державної пенсії позивача не може бути нижчим восьми мінімальних пенсій за віком, а розмір щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, становить 75% мінімальної пенсії за віком, застосувавши при цьому показник мінімальної пенсії за віком, передбаченої ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок пенсії позивачу з 26.04.2019 та з 02.07.2019 на підставі норм прямої дії ч. 3 ст. 59 Закону України "Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та норми Конституції України, як норм прямої дії, врахувавши при цьому, що позивач не мав статусу військовозобов`язаного, призваного на військові збори по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, тому перерахунок пенсії по ч. 3 ст. 59 Закону України "Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не підпадає під дію пункту 9-1 постанови КМУ від 23.11.2011 №1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі змінами постанов КМУ №851 від 15.11.2017 та №543 від 26.06.2019 за формулою, так як позивач не виявив бажання на здійснення перерахунку пенсії за формулою;

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у здійсненні перерахунку пенсії позивачу з врахуванням постанови КМУ №894 від 13.07.2004 "Про підвищення розмірів пенсій, призначених відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та постанови КМУ №1293 від 27.12.2005 "Про збільшення розмірів пенсій деяким категоріям громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 14.07.2004 перерахувати державну пенсію позивачу, яку збільшити на 12% згідно постанови КМУ №894 від 13.07.2004 "Про підвищення розмірів пенсій, призначених відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та збільшити розмір державної пенсії з 01.01.2006 в 3,5 рази відповідно до постанови КМУ №1293 від 27.12.2005 "Про збільшення розмірів пенсій деяким категоріям громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" до моменту втрати чинності вказаних постанов КМУ, з урахуванням виплачених сум пенсій;

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у здійсненні перерахунку пенсії позивачу з 01.01.2020 та з 01.01.2021 у відповідності до ч. 3 ст. 59 Закону України "Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та у відповідності до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.06.2019 у справі №802/1252/18-а у зв`язку з ростом розміру мінімальної заробітної плати встановленої законом на 01.01.2020 та на 01.01.2021;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок пенсії позивачу з 02.01.2020 та з 02.01.2021 на підставі норм прямої дії ч. 3 ст. 59 Закону України "Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та норми Конституції України, як норм прямої дії.

Ухвалою судді від 02.04.2021 позовну заяву залишено без руху у зв`язку із невідповідністю позовної заяви вимогам статтей 160-161 КАС України. Так, ухвалою суду встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 26.03.2021 про перерахунок пенсії, зокрема, за періоди з 14.07.2004, з 01.01.2006, з 02.11.2011, з 26.04.2019, з 02.07.2019 та з 02.01.2020 з пропуском шестимісячного строку звернення.

13.06.2022 позивач подано заяву про поновлення строку звернення до суду із даним позовом.

Думка позивача про наявність підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду зводиться позивачем до твердження про відсутність обмеження даної категорії справ будь-якими строками.

Ухвалою суду від 02.11.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

18.11.2022 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву у якому, зокрема, заявив клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем шестимісячного строку звернення до суду із даним позовом.

Обґрунтовуючи подане клопотання представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 оскаржує дії відповідача щодо обрахунку йому розміру пенсії з 2004 року, в той час не надає доказів поважності причин пропуску строків звернення до суду, що визначені КАС України та складають 6 місяців, а не 18 років.

Представник відповідача вважає, що посилання позивача на статтю 87 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є неприпустимими у даному спорі, оскільки пенсія позивачу призначена, перераховується та виплачується у відповідності до чинного законодавства. Відповідно, жодної вини Головного управління у діях, які могли б порушити права та інтереси ОСОБА_1 немає. Зазначив, що "Вина органу, що призначає або виплачує пенсію" у протиправному ненарахуванні пенсії у бажаному позивачем розмірі є надуманою, абстрактною, передчасно заявленою конструкцією, яка не може обґрунтовувати поважність пропуску строку звернення до суду.

Представник відповідача наголосив, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду із позовними заявами щодо оскарження дій Головного управління, а також територіальних органів Пенсійного фонду України, правонаступником яких є Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, здійснював активні дії щодо листування з зазначеними органами. Вказане свідчить про обізнаність про розмір його пенсійного забезпечення, підстави порядок та особливості здійснення нарахувань. Враховуючи зазначене, представник відповідача вважає, що не існувало жодних об`єктивних та непереборних причин, які б перешкоджали позивачу звернутися до суду у межах визначених процесуальних строків.

Таким чином, оскільки перебіг строку звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, то ГУ ПФУ у Вінницькій області вважає, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду, що має наслідком залишення такого позову судоми без розгляду.

22.12.2022 та 06.01.2023 позивач звертався до суду із заявами про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач зазначає, що у постановах Верховного Суду від 13.03.2019 по справі № 806/1952/18, від 24.04.2018 №646/6250/17 та від 13.04.2010 №10/85 суд зазначив, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає та виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними х виплатою сум пенсій за минулий час , у тому числі будь-яких її складових може бути подано без обмеження будь яким строком.

Ухвалою суду від 11.01.2023 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у здійсненні перерахунку пенсії позивачу з 01.01.2020 та з 01.01.2021 у відповідності до ч. 3 ст. 59 Закону України "Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та у відповідності до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.06.2019 у справі №802/1252/18-а у зв`язку з ростом розміру мінімальної заробітної плати встановленої законом на 01.01.2020 та на 01.01.2021 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити перерахунок пенсії позивачу з 02.01.2020 та з 02.01.2021 на підставі норм прямої дії ч. 3 ст. 59 Закону України "Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та норми Конституції України, як норм прямої дії.

Суд, оцінивши клопотання представника відповідача, а також матеріали справи в цілому, дійшов висновку про передчасність поновлення строку звернення до суду позивачу, що мало наслідком відкриття провадження у справі. Суд зазначає, що наведені позивачем обґрунтування поважності причини пропуску строку звернення до адміністративного суду, не можуть бути прийняті судом як такі, що підтверджують поважність причин пропуску строку звернення до суду, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Так, ч. 2 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З наведених положень КАС України вбачається, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

В контексті наведеного слід зазначити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, положення «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Суд звертає увагу позивача на те, що дотримання строку звернення до суду, не є формальним ставленням суду до учасників справи. Ігнорування або неправильне застосування строків звернення до суду, призведе до порушення принципу правової визначеності, як складової верховенства права та, відповідно не забезпечення належного відправлення правосуддя.

При цьому, відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Так, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

При цьому, порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї.

Слід наголосити, що принципом адміністративного судочинства є верховенство права, тоді як пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо захисту його прав та обов`язків. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за адміністративним позовом, однак це право не є абсолютним та може бути реалізовано лише у тому випадку, коли особою, яка звертається до суду, дотримано певні норма національного законодавства в частині вимог, передбачених для подання позовної заяви, у тому числі щодо дотримання учасником строку, визначеного національним законодавством для звернення до суду, що свідчить про забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, як складової верховенства права.

Суд звертає увагу позивача на те, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. У разі порушення такого строку та недотримання принципу юридичної визначеності зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що такий строк звернення до суду може бути обмеженим.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач є особою, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідчення постраждалої внаслідок ЧАЕС 1 категорії та є особою з інвалідністю ІІ групи, інвалідність якої пов`язана з роботою на ЧАЕС. Отримує пенсію, як особа яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 26.03.2021 про перерахунок пенсії, зокрема, за періоди з 14.07.2004, з 01.01.2006, з 02.11.2011, з 26.04.2019, з 02.07.2019, з 02.01.2020 та з 02.01.2021.

Варто наголосити, що позивач пропустив строк звернення до суду, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

Суд зазначає, що пенсія є щомісячним платежем, з огляду на що про порушення своїх прав позивач міг дізнатися, отримуючи таку виплату за відповідний місяць, тобто з січня 2014 року позивач мав б усвідомлювати про порушення його прав щодо виплати йому пенсії у неналежному (меншому) розмірі.

Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеному у постанові від 08.08.2019 у справі № 813/5002/17 та Шостого апеляційного адміністративного суду, викладеному у постанові від 16.10.2019 у справі № 620/1372/19.

При цьому, не можуть свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду посилання на практику Верховного Суду у постановах від 13.03.2019 по справі № 806/1952/18, від 24.04.2018 №646/6250/17 та від 13.04.2010 №10/85, оскільки предмет позову у вказаних справах стосується індексації пенсії.

Щодо посилання позивача на положення статті 87 Закону України "Про пенсійне забезпечення", то таке є безпідставним, оскільки за змістом наведених норм строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, в спірних же правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом.

До того ж, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а дійшла висновку, що норми, зокрема статі 87 Закону № 1788-ХІ та статті 46 Закону № 1058-ІV (щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії), підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов:

1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом;

2) ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Вирішуючи питання застосування до позивача строків звернення до суду суд враховує позицію Сьомого апеляційного адміністративного суду, що викладене у постанові від 16 липня 2019 року у справі №120/4643/18-а. Так, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 звертаючись до суду 17 грудня 2018 року із позовом в якому просив зобов`язати Вінницьке приміське об`єднане управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 , згідно постанови Замостянського районного суду м. Вінниці від 07.04.2011 року по справі № 2-а-1485/2011 починаючи з 01.01.2012 року, пропустив шестимісячний строк звернення до суду.

Вирішуючи питання строків звернення до суду, апеляційним судом вказано, що позивач про порушення свого права знав ще у 2012 році, про що свідчить неодноразові звернення до відповідача, відповіді на які ОСОБА_1 додає до адміністративного позову, а саме від 29.09.2012 року № К-49, від 15.08.2013 року № К-31, від 22.04.2014 року № К-12, від 21.05.2015 № К-14, від 04.09.2017 року № К-38.

Також, колегія суддів зазначає, що про обізнаність позивача про вказаний факт свідчить і постанова Вінницького міського суду від 08.04.2015 року по справі № 127/3439/15-а, якою відмовлено позивачу в задоволенні аналогічних позовних вимог щодо зобов`язання здійснити перерахунок основної та додаткової пенсії не нижче 8-ми мінімальних пенсій за віком (основної пенсії) та 75% мінімальної пенсії за віком (додаткової пенсії) відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Тобто, враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів вважає, що позивач про порушення свого права дізнався ще у 2015 році, що підтверджується наведеними вище доводами.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №813/558/18 та у постанові від 24 січня 2019 року у справі №802/28/16-а.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, що є підставою для залишення адміністративного позову без розгляду.

Керуючись ст.ст. 240, 248, 256, 294 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Комар Павло Анатолійович