Справа № 420/14946/22
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2023-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо нездійснення, ОСОБА_1 , доплати до грошового забезпечення поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, за період з березня 2021 року по 19 липня 2022 року; зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , заборгованість у вигляді доплати до грошового забезпечення поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, за період з березня 2021 року по 19 липня 2022 року; визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо нездійснення остаточного розрахунку грошового забезпечення в день звільнення зі служби в поліції із ОСОБА_1 ; зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити середній заробіток, ОСОБА_1 , за весь час затримки остаточного розрахунку грошового забезпечення за період з 19.07.2022 року по 31.08.2022 року в розмірі у розмірі 50 963,40 грн відповідно до положень ст.117 Кодексу законів про працю України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 , в період з 25 січня 2018 року по 19 липня 2022 року проходив службу в Департаменті патрульної поліції та перебував на посаді інспектора взводу №2 роти №4 батальйону №2 полку управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції. З 19.07.2022 був звільнений з органів Національної поліції України відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Згідно відповіді на адвокатський запит Департаментом патрульної поліції надано відомості про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період проходження служби в ДПП, з яких вбачається, що заявнику не нараховано та не виплачено доплати до грошового забезпечення поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину в період з лютого 2021 року по 19.07.2022 року. У зв`язку із цим у вересні адвокат позивача звернулась до Департаменту патрульної поліції із заявою в якій просила, зокрема, нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді доплати до грошового забезпечення поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, за період з березня 2021 року по 19 липня 2022 року. У відповідь на заяву Департаментом патрульної поліції повідомлено, що відповідно до наказів начальника Департаменту патрульної поліції в межах виділених асигнувань за бюджетними програмами 1007060, 1007070 ОСОБА_1 здійснено доплату за службу в умовах карантину за березень-грудень 2020 року на загальну суму 45 088,40 грн та за січень-лютий 2021 року - 4 847,26 гривень. Враховуючи викладене, заборгованість з виплати додаткової доплати до грошового забезпечення відсутня. Поряд з цим, Департаментом патрульної поліції не здійснено остаточного розрахунку грошового забезпечення в день звільнення зі служби в поліції Позивача. Оскільки, ОСОБА_1 звільнено зі служби 19.07.2022 року, а остаточний розрахунок неоспорюваних сум здійснено відповідачем 31.08.2022. Позивач вважає таку бездіяльність Департаменту патрульної поліції незаконною та протиправною, що зумовило його звернутися за судовим захистом. Також позивача було звільнено з Департаменту патрульної поліції 19 липня 2022 року за власним бажанням відповідно до наказу ДПП № 909 о/с від 12.07.2022 , відповідно до п.7 ч.1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію із виплатою грошової компенсації за 15 діб невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки у календарному році. Проте, відповідач здійснив повний розрахунок з позивачем лише 31.08.2022 року, тобто з порушенням строку, встановленого ст.117 КЗпП. Так, з розрахункового листа за липень-серпень 2022 року та з виписки банку, позивачеві було нараховано та виплачено заборгованість по грошовому забезпеченні: 26.07.2022 року в розмірі 15 559,99 грн; 27.07.2022 року - 25 741,01 грн; 31.08.2022 року - 24 625 грн. Тобто, з вказаного слідує, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день звільнення позивача, а з порушенням строків, встановлених статтею 116 КЗпП - 31.08.2022 року.

Ухвалою судді від 07.11.2022 ОСОБА_1 поновлено строк на звернення до суду із позовними вимогами до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. Ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 28.11.2022 клопотання Департаменту патрульної поліції про продовження строку для подачі відзиву задоволено та встановлено відповідачу 15-денний строк на подання відзиву з дня отримання ухвали суду.

08.12.2022 до суду від Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши про порушення позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами, так як з 19.07.2022 ст. 233 КЗпП України зазнала змін, зокрема, в частині врегулювання відносин, які виникли з питань щодо стягнення заробітної плати. Наразі вказана норма не містить приписів щодо права працівника звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, підставою для отримання доплати за постановою КМУ № 375 є сукупність умов: 1) особа є поліцейським; 2) забезпечує життєдіяльність населення, зокрема, шляхом забезпечення правопорядку і безпеки громадян, на період дії карантину, встановленого КМУ. Отже вказана доплата здійснюється не всім поліцейським, а лише окремим категоріям поліцейських, які внаслідок безпосереднього виконання своїх обов`язків забезпечують життєдіяльність населення шляхом забезпечення правопорядку і безпеки громадян, у зв`язку із чим мають з населенням безпосередній контакт. При цьому, належних доказів того, що в період з березня 2021 р. по липень 2022 позивач залучався до забезпечення правопорядку і безпеки громадян та внаслідок виконання своїх службових обов`язків мав безпосередній контакт з населенням в умовах дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хворобо ти COVIS-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, не надано. В свою чергу, Департамент патрульної поліції вчинив всі залежні від нього дії щодо здійснення додаткової доплати у зв`язку із забезпеченням життєдіяльності населення в межах виділених коштів. Щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 по 31.08.22 в розмірі 50963,40 грн то ці вимоги є передчасними, а сума невірною, оскільки останнім робочим днем був 19.07.2022, а тому обрахунок повинен розпочинатися з 20.07.2022. Також додаткова винагорода у розмірі 30 тис. грн. не мала постійного характеру (отримувалась з березня по липень 2022 р.), а тому не може враховуватися під час обчислення середньої заробітної плати. Позивач також сам собі протирічить, оскільки зазначає, що йому начебто не виплачено доплату до грошового забезпечення поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, тобто остаточного розрахунку, на думку позивача, з ним здійснено не було, однак у цьому ж позові він зазначає, що остаточний розрахунок з ним здійснено 31.08.2022.

Відповідь на відзив від сторони позивача до суду не надійшла.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в періоді з 25 січня 2018 року по 19 липня 2022 року проходив службу в Департаменті патрульної поліції та перебував на посаді інспектора взводу №2 роти №4 батальйону №2 полку управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції.

Відповідно до витягу з наказу Департаменту патрульної поліції № 909 о/с від 12.07.2022 року, Позивач з 19.07.2022 був звільнений з органів Національної поліції України відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію (за власним бажанням).

Після звільнення отримав грошове забезпечення: 26.07.2022 року в розмірі 15 559,99 грн; 27.07.2022 року - 25 741,01 грн; 31.08.2022 року - 24 625 грн.

У відповідь на адвокатський запит Департаментом патрульної поліції за вих. №1018аз/41/5/05-2022 від 01.09.2022 року надано відомості про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період проходження служби в ДПП, згідно з якими ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено доплати до грошового забезпечення поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину в період з лютого 2021 року по 19.07.2022 року.

15.09.2022 року за вих. №123 адвокат Слободянюк В. в інтересах позивача звернулась до Департаменту патрульної поліції з заявою в якій просила, зокрема, нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 , заборгованість у вигляді доплати до грошового забезпечення поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, за період з березня 2021 року по 19 липня 2022 року.

У відповідь на заяву Департаментом патрульної поліції за вих. №С-10173/41/5/05-2022 від 13.10.2022 року повідомлено, що відповідно до наказів начальника Департаменту патрульної поліції в межах виділених асигнувань за бюджетними програмами 1007060, 1007070 ОСОБА_1 здійснено доплату за службу в умовах карантину за березень-грудень 2020 року на загальну суму 45 088,40 грн та за січень-лютий 2021 року - 4 847,26 гривень. Враховуючи викладене, заборгованість з виплати додаткової доплати до грошового забезпечення відсутня.

Зважаючи на те, що Департаментом патрульної поліції не здійснено остаточного розрахунку грошового забезпечення в день звільнення зі служби в поліції позивача, оскільки ОСОБА_1 звільнено зі служби 19.07.2022 року, а остаточний розрахунок неоспорюваних сум здійснено відповідачем 31.08.2022, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 року Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 грудня 2022 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до ст. 28 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, у складі Державного бюджету України створено фонд боротьби з гострою респіраторною хворобою СОVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-СоV-2, та її наслідками на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України зазначеної хвороби, та протягом 30 днів з дня відміни цього карантину.

Кошти зазначеного фонду спрямовуються на: додаткові доплати до заробітної плати медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації гострої респіраторної хвороби СОVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2. а також доплати до заробітної плати окремим категоріям працівників, які забезпечують життєдіяльність населення, на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, визначений у рішенні Кабінету Міністрів України про встановлення карантину, до завершення здійснення зазначених заходів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375 (Далі - Постанова № 375) врегульовані деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни.

Пунктом 1 Постанови № 375 установлено, що на період дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративним, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) (далі - працівники) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, встановлюється додаткова доплата до заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах.

Встановлення доплати, визначеної пунктом 1 цієї постанови, працівникам підприємств, установ та організацій, органів державної влади, які фінансуються з державного та місцевих бюджетів, здійснюється у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення).

Пунктом 5 Постанови № 375 передбачено, що доплати, визначені пунктами 2 і 3 цієї постанови, здійснюються за рахунок та в межах видатків державного та місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів.

З огляду на матеріали справи, ОСОБА_1 працював на посаді інспектора взводу № 2 роти №4 батальйону №2 полку управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції.

Відповідно до Посадової інструкції інспектора, затвердженої наказом ДПП від 13.11.2018 року №5112 року та Довідки обліку несення служби від 06.09.2022 року виконував обов`язки інспектора, що передбачає безпосередній контакт з населенням в період дії карантину.

Відповідно до Довідки обліку несення служби УПП в Одеській області ДПП від 06.09.2022 року №48-5719, під час проходження служби в Національній поліції з 01 березня 2021 року по 19 липня 2022 року (період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) ОСОБА_1 відпрацював 218 днів, а саме: У 2021 році: За березень 2021 року - 15 днів (3,4,7,8,11,12,15,16,19,20,23,24,27,28,31); За квітень 2021 року - 15 днів (1,2,4,5,8,9,12,13,16,17,20,21,24,25,28,29); За травень 2021 року - 13 днів (6,7,10,11,14,15,18,19,22,23,26,27,30); За червень 2021 року - 13 днів (3,4,7,8,11,12,15,16,19,20,23,24,27); За липень 2021 року - 2 дня (29,30); За серпень 2021 року - 15 днів (2,3,6,7,10,11,14,15,18,19,22,23,26,27,30); За вересень 2021 року - 14 днів (3,4,7,8,11,12,15,16,19,20,23,24,27,28); За жовтень 2021 року - 14 днів (1,2,5,6,9,10,13,18,21,22,25,26,29,30); За листопад 2021 року - 14 днів (2,3,6,7,10,11,15,18,19,22,23,26,27,30); За грудень 2021 року - 15 днів (1,4,5,8,9,12,13,16,17,21,22,24,25,28,29).

У 2022 році: За січень 2022 року - 0 днів; За лютий 2022 року - 10 днів (2,3,6,18,19,22,23,26,27,28); За березень 2022 року - 19 днів (2,3,6,7,8,10,11,13,14,15,18,19,22,23,24,26,27,30,31); За квітень 2022 року - 16 днів (1,3,4,7,8,9,11,12,15,16,19,20,23,24,27,28); За травень 2022 року - 18 днів (1,2,5,6,9,10,11,13,14,17,18,21,22,25,26,27,29,30); За червень 2022 року - 16 днів (2,3,6,7,10,11,12,14,15,18,19,22,23,26,27,30; За липень 2022 року - 9 днів(1,4,5,8,9,12,13,16,17).

При цьому судом враховується і те, що відповідачем не доведено та не надано доказів на підтвердження особливої специфіки роботи позивача, яка виконувалась ним в періоді з березня 2021 р. по липень 2022 р., а саме що робота позивача відрізнялася від попередньої, яка на відміну від спірного періоду, оплачувалася додатковою виплатою пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах.

З огляду на вищезазначене, у Департаменті патрульної поліції виникла заборгованість перед ОСОБА_1 у вигляді доплати до грошового забезпечення поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, за період з березня 2021 року по 19 липня 2022 року.

При цьому, відповідач у відзиві фактично не заперечує наявне у позивача право на доплати до грошового забезпечення поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, а заперечення проти задоволення позову фактично зводяться до ненадходження до Департаменту фінансування для здійснення вищевказаної доплати поліцейським в період з березня 2021 р.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо виплати позивачу доплати до грошового забезпечення у розмірі до 50% від грошового забезпечення за період з березня 2021 р. по 19.07.2022 пропорційно відпрацьованому часу під час виконання службових обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Суд вважає, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суми доплати до грошового забезпечення у розмірі до 50% від грошового забезпечення за період з березня 2021 р. по 19.07.2022 пропорційно відпрацьованому часу під час виконання службових обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375.

При цьому не заслуговують на увагу посилання Департаменту патрульної поліції на необхідність залишення адміністративного позову без розгляду через порушення строку на звернення до суду із даними вимогами, так як зазначене питання судом вирішено в ухвалі від 07.11.2022.

Зокрема, зазначеною ухвалою ОСОБА_1 поновлено строк на звернення до суду із позовними вимогами до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

При вирішенні цього процесуального питання суд врахував сукупність повідомлених позивачем обставин в аспекті правового регулювання та правової позиції Верховного Суду, викладену в постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 697/2360/21.

Водночас, не заслуговують на увагу посилання Департаменту патрульної поліції на статтю 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022.

Так, відповідно до п. 1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Наразі в Україні продовжено строк дії карантину, у зв`язку із чим строки, визначені статтею 233 КЗпП України, продовжені на строк його дії і застосуванню не підлягають.

Поряд із тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Департаменту патрульної поліції щодо нездійснення остаточного розрахунку грошового забезпечення в день звільнення зі служби в поліції із ОСОБА_1 та похідної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток позивачу за весь час затримки остаточного розрахунку, з огляду на наступне.

Так, позивача було звільнено з Департаменту патрульної поліції 19 липня 2022 року за власним бажанням відповідно до наказу ДПП № 909 о/с від 12.07.2022 , відповідно до п.7 ч.1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію із виплатою грошової компенсації за 15 діб невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки у календарному році.

Згідно розрахункового листа за липень-серпень 2022 року та з виписки банку, позивачеві було нараховано та виплачено заборгованість по грошовому забезпеченні: 26.07.2022 року в розмірі 15 559,99 грн; 27.07.2022 року - 25 741,01 грн; 31.08.2022 року - 24 625 грн.

Отже, на переконання позивача, з вказаного слідує, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день звільнення позивача, а з порушенням строків, встановлених статтею 116 КЗпП - 31.08.2022.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України регламентовано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, суд вбачає, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України викладено в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року по справі № 826/15235/16, від 12 серпня 2020 року по справі № 400/3151/19.

Так, у межах даної справи судом встановлено право позивача на отримання середнього заробітку з дня звільнення, проте на даний час остаточний розрахунок, з урахуванням судового розсуду в даній справі, з ним наразі не проведено, що в свою чергу унеможливлює вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з моменту звільнення по день фактичного розрахунку на підставі статті 117 КЗпП України.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що після остаточного розрахунку з ним та виплати йому належних сум, він має право звернутись до суду із відповідним позовом про виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку виплат на даний час є передчасними та задоволенню не підлягають.

Решта доводів та заперечень позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора, Ернста, 3; ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо нездійснення, ОСОБА_1 доплати до грошового забезпечення поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, за період з березня 2021 року по 19 липня 2022 року.

Зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді доплати до грошового забезпечення поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, за період з березня 2021 року по 19 липня 2022 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк