Справа № 380/5774/22
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2022-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/5774/22 пров. № А/857/15423/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року (головуючої судді Сидор Н.Т., ухвалене у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Львів) у справі №380/5774/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 31.03.2022 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області від 12 лютого 2021 року №Ф-7122-17 «У» у сумі 33960,74 грн., стягнути судові витрати.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року задоволено позов частково. Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Головного управління ДПС у Львівській області від 12.02.2021 №Ф-7122-17 «У» в частині нарахування суми 1408,00 грн за період ІІІ кварталу 2017 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 41 гривня 19 копійок та 500 гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні стягнення решти витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Головне управління ДПС у Львівській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2022 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що з відповідач 12.02.2021 сформував вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-72122-17 У, відповідно до якої станом на 04 листопада 2021 року є заборгованість у ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску складає 33960,74 грн.

Згідно з даними інформаційних систем ДПС по ФОП ОСОБА_1 заборгованість по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування по коду платежу /7140000/ становить 33 960,74 грн, яка виникла за рахунок щоквартальних нарахувань: - 19.10.2017 в сумі 1408,00 грн (ІІІ квартал 2017 року); - 19.01.2018 в сумі 2112,00 грн (IV квартал 2017 року); - 19.04.2018 в сумі 2457,18 грн (І квартал 2018 року); - 19.07.2018 в сумі 2475,18 грн (ІІ квартал 2018 року); - 19.10.2018 в сумі 2457,18 грн (ІІІ квартал 2018 року); - 21.01.2019 в сумі 2457,18 грн (IV квартал 2018 року); - 19.04.2019 в сумі 2754,18 грн (І квартал 2019 року); - 19.07.2019 в сумі 2754,18 грн (ІІ квартал 2019 року); - 21.10.2019 в сумі 2754,18 грн (ІІІ квартал 2019 року); - 20.01.2020 в сумі 2754,18 грн (IV квартал 2019 року); - 21.04.2020 в сумі 2078,12 грн (І квартал 2020 року); - 20.07.2020 в сумі 1039,06 грн (ІІ квартал 2020 року); - 19.10.2020 в сумі 3178,12 грн (ІІІ квартал 2020 року); - 19.01.2021 в сумі 3300,00 грн (IV квартал 2020 року).

Не погодившись із винесеною вимогою про сплату боргу (недоїмки) суб`єкта владних повноважень, позивач оскаржив її до суду.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (що набрав чинності з 01.01.2011, далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI та підпунктом 2.1.3 пункту 2.1 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої постановою Пенсійного фонду України від 27 вересня 2010 року № 21-5, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.

Відповідно до частини 8 статті 9 Закону №2464-VI (у редакції, що діяла до 01.01.2018), платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

Частиною 8 статті 9 Закону №2464-VI (у редакції, що діє з 01.01.2018) передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом №2464-VI, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до частини 4 статті 25 Закону №2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

У позовній заяві позивач стверджує, що з третього кварталу 2017 року підприємницьку діяльність не здійснював, доходів не отримував, відтак нарахування єдиного внеску за цей період є протиправним.

Верховний Суд вже неодноразово вирішував зазначене питання. Зокрема, у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18) висловлено правову позицію, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Відтак, незалежно від того, чи провадив позивач господарську діяльність та чи отримував дохід від такої, на нього законодавством покладено обов`язок щодо сплати єдиного внеску. Винятком є лише той випадок, якщо особа є найманим працівником та обов`язок зі сплати єдиного внеску за неї виконує роботодавець.

Позивач вказує, що на час реєстрації фізичною особою-підприємцем він був працевлаштований, а згідно з трудовою книжкою ОСОБА_1 від 28.06.2016 серії НОМЕР_1 , 01.04.2016 його прийнято на роботу на посаду лаборанта у Львівський автомобільно-дорожній коледж Національного університету «Львівська політехніка». 15.09.2017 позивача звільнено з роботи з посади лаборанта за згодою сторін.

Як встановлено з матеріалів справи, заборгованість позивача по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування по коду платежу /7140000/ становить 33960,74 грн, яка виникла за рахунок щоквартальних нарахувань: - 19.10.2017 в сумі 1408,00 грн (ІІІ квартал 2017 року); - 19.01.2018 в сумі 2112,00 грн (IV квартал 2017 року); - 19.04.2018 в сумі 2457,18 грн (І квартал 2018 року); - 19.07.2018 в сумі 2475,18 грн (ІІ квартал 2018 року); - 19.10.2018 в сумі 2457,18 грн (ІІІ квартал 2018 року); - 21.01.2019 в сумі 2457,18 грн (IV квартал 2018 року); - 19.04.2019 в сумі 2754,18 грн (І квартал 2019 року); - 19.07.2019 в сумі 2754,18 грн (ІІ квартал 2019 року); - 21.10.2019 в сумі 2754,18 грн (ІІІ квартал 2019 року); - 20.01.2020 в сумі 2754,18 грн (IV квартал 2019 року); - 21.04.2020 в сумі 2078,12 грн (І квартал 2020 року); - 20.07.2020 в сумі 1039,06 грн (ІІ квартал 2020 року); - 19.10.2020 в сумі 3178,12 грн (ІІІ квартал 2020 року); - 19.01.2021 в сумі 3300,00 грн (IV квартал 2020 року).

З наведеного вбачається, що позивачу нараховано єдиний внесок у сумі 1408,00 грн за ІІІ квартал (липень, серпень, вересень) 2017 року, водночас з трудової книжки позивача встановлено, що у період липень 2017 року 15 вересня 2017 року позивач був працевлаштований найманим працівником, відтак єдиний внесок за вказаний період сплачувався роботодавцем.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем не обґрунтовано правильності нарахування єдиного внеску за ІІІ квартал 2017 року та оскільки суд не може виокремити суму єдиного внеску, яку слід було нарахувати за ІІІ квартал 2017 року, з врахуванням того, що більшу частину ІІІ кварталу позивач був найманим працівником, судом правомірно скасовано податкову вимогу 12.02.2021 №Ф-72122-17-У в частині нарахування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ІІІ квартал 2017 року в сумі 1408,00 грн., а згідно статті 308 КАС України позивач не оскаржує рішення суду в частині відмови, а тому не переглядається судом. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач був найманим працівником у період з жовтня 2017 року по 19 січня 2021 року та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснював за нього його роботодавець та у позивача був обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок за період з жовтня 2017 року по 19 січня 2021 року, незалежно від отримання чи неотримання ним доходу за цей період від здійснення підприємницької діяльності, оскільки це прямо передбачено пунктами 2, 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI.

Згідно статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Судом скасовано оскаржувану податку вимогу в частині нарахування єдиного внеску за період ІІІ кварталу 2017 року у розмірі 1408,00 грн, що становить 4,15% від загальної суми податкового боргу, визначеного податковою вимогою від 12 лютого 2021 року №Ф-7122-17 «У» (33960,74 грн). Відповідно 4,15% від сплаченого позивачем судового збору (992,40) становить 41,19 грн.

За змістом частини 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: - ордер на надання правничої (правової) допомоги від 14.02.2022 серії ВС №1121349; - свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №002193 від 18.06.2021; - договір про надання правової допомоги №139 від 26.01.2022; - акт №18/02 про надання правової допомоги відповідно до Договру про надання правової допомоги №139 від 26.01.2022; - розрахунок №18/02 від 18.02.2022.

Поряд з цим, частинами 5, 6 статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу статті 134 КАС України, випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в ч. 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Як вбачається з акту №18/02 про надання правової допомоги відповідно до Договору про надання правової допомоги №139 від 26.01.2022, виконавець надав клієнту наступні послуги: - розроблення правової позиції по справі; - збір доказів по справі; - підготовка та подання позовної заяви; - представництво інтересів клієнта в суді 1-ї інстанції. Розмір гонорару становить 5000,00 грн.

Проаналізувавши розрахунок вартості наданих адвокатом послуг, суд вважає, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу в суді не є співмірними по відношенню до складності справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а розмір гонорару є завищеним, а тому судом правомірно стягнуто 500 грн.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи з системного аналізу норм законодавства та обставин справи, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, а доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі №380/5774/22 залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

В.В. Гуляк

Повний текст постанови складено 03.01.2023