Справа № 460/1548/21
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2022-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 грудня 2022 року м. Рівне №460/1548/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Войтюк К.О. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: представник Верба В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доНаціональної поліції України
про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) в березні 2021 року звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Національної поліції України (далі - відповідач) та з урахуванням заяви від 24.05.2021 про уточнення позовних вимог просив визнати протиправною бездіяльність в частині несвоєчасно проведеного розрахунку при звільненні у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 48936,96 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що наказом Національної поліції України від 11.12.2020 № 1404 о/с його звільнено з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу". Згідно з частиною четвертою статті 87 цього Закону у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Однак вихідна допомога у встановленому законом розмірі в день звільнення йому виплачена не була. Зазначив, що після його звернення до Державної служби України з питань праці з проханням вжити заходи щодо поновлення порушених трудових прав 23.02.2021 на його картковий рахунок було зараховано 11439,92 грн до виплати 9209,13 грн. Листом Національної поліції України від 01.03.2021 № 159зі,177зі/29/52-2021 повідомлено, що наказом від 19.02.2021 № 201 о/с йому передбачено виплату вихідної допомоги в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, з урахуванням виплат, здійснених наказом НПУ від 11.02.2020 № 170 о/с в сумі 11439,92 грн.

Позивач зазначив, що ним не оскаржується законність вказаного наказу та сума виплаченої вихідної в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, яка, на думку відповідача, становить 11439,92 грн.

Покликаючись до ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117, ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), позивач вважає, що за час затримки виплати йому вихідної допомоги при звільненні за період з 12.12.2020 по 22.02.2021, що становить 48 робочих днів, з урахуванням середньоденної заробітної плати 1019,52 грн згідно з довідкою Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції України від 02.02.2021 № 29/5-70, на його користь необхідно стягнути з відповідача середню заробітну плату в сумі 48936,96 грн. Рішення суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просив допустити до негайного виконання.

Ухвалою від 11.03.2021 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 22.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 19.04.2021.

Відповідач позов заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву (а.с.62-64). Вказав, що підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до положень статей 116, 117 КЗпП України є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника. При цьому норми Закону України "Про державну службу", як і інші норми спеціального законодавства, що регулюють питання проходження державної служби, не містять приписів щодо обов`язкової виплати вихідної допомоги в день звільнення особи зі служби. Зауважив, що Національною поліцією України бюджетні кошти спрямовуються на виконання покладених законом функцій та завдань, відповідно до розмірів щомісячних спланованих витрат відповідно до бюджетних призначень. Ствердив, що в спірних правовідносинах відповідачем не допущено жодної пасивної (винної) поведінки, яка може мати вплив на реалізацію чи обмеження реалізації прав, свобод та інтересів позивача, що виключає застосування до Національної поліції України статті 117 КЗпП України. Також відповідач вказав, що позивачу було виплачено вихідну допомогу в розмірі 11439,92 грн. При цьому позивач просить стягнути компенсацію за затримку розрахунку у розмірі 48936,96 грн, що набагато перевищує розмір сплаченої вихідної допомоги та є необґрунтовано завищеним. Тому вважає, що позовні вимоги не відповідають конкретним обставинам справи, принципам справедливості та співмірності спірної суми по відношенню до виплаченої суми вихідної допомоги, істотність спірної суми порівняно із сумою вихідної допомоги, яка виплачена. З наведених підстав просив відмовити в позові повністю.

Позивач подав відповідь на відзив (а.с.66-69), в якій навів аргументи на спростування доводів відповідача, а також навів детальний розрахунок суми середнього заробітку в розмірі 48936,96 грн, який вважає необхідним стягнути за порушення відповідачем строків розрахунку при звільненні.

Ухвалою від 06.05.2021 продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання до 24.05.2021.

В підготовчому засіданні 24.05.2021 позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, яка прийнята судом протокольною ухвалою від 24.05.2021.

Ухвалою від 24.05.2021 зупинено провадження у справі № 460/1548/21 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 460/158/21.

Ухвалою від 03.10.2022 провадження у справі поновлено. Продовжено строк підготовчого провадження та призначено підготовче засідання на 17.10.2022.

Протокольною ухвалою від 17.10.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.11.2022.

Протокольними ухвалами від 07.11.2022, 21.11.2022 в судовому засіданні оголошено перерву.

Ухвалою від 05.12.2022 розгляд справи відкладено до 19.12.2022.

В судовому засіданні 19.12.2022 проголошено вступну та резолютивну частину судового рішення.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці в період з 22.12.2022 по 30.12.2022, повне судове рішення складено 05.01.2023.

З`ясувавши доводи та аргументи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив та врахував такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Записами в трудовій книжці НОМЕР_1 стверджено, що наказом Національної поліції України № 174 о/с від 28.02.2018 ОСОБА_1 з 01.03.2018 призначений, як переможець конкурсу, головним спеціалістом відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини управління забезпечення прав людини, з випробувальним терміном два місяці.

Наказом Національної поліції України від 14.05.2018 № 419 о/с ОСОБА_1 з 01.05.2018 у зв`язку з закінченням випробувального терміну призначений головним спеціалістом відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області).

01.05.2018 позивачу присвоєно 6-й ранг державного службовця (а.с. 19).

Суд встановив, що наказом Національної поліції України від 11.02.2020 №170о/с ОСОБА_1 з 11.02.2020 звільнено з посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців), виплативши, зокрема, вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати. Підстава: наказ Національної поліції України від 03.12.2019 № 1255 "Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції" (а.с. 74-79, 146).

На підставі наказу Національної поліції України від 11.02.2020 №170о/с позивачу виплачено вихідну допомогу при звільненні у розмірі 31380,08 грн, що підтверджується розрахунковим листом за лютий 2020 року (а.с. 147).

На виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 в адміністративній справі № 460/1745/20 наказом Національної поліції України від 22.09.2020 № 1059 о/с скасовано пункт наказу від 11.02.2020 №170о/с про звільнення позивача; поновлено його на попередній посаді з виплатою середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 31380,08 грн (а.с. 148).

Наказом Національної поліції України від 11.12.2020 №1404о/с ОСОБА_1 звільнено з посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) з 11.12.2020. Підстава: заява ОСОБА_1 від 11.12.2020 та наказ Національної поліції України від 03.12.2019 № 1255 "Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції" (а.с. 149).

Вважаючи, що йому неправомірно не виплачено при звільненні з органів Національної поліції України вихідну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітних плат відповідно до ч. 4 ст. 87 Закону України "Про державну службу", ОСОБА_1 21.12.2020 звернувся до Державної служби України з питань праці щодо проведення інспекційного відвідування відповідача.

Суд встановив, що наказом Національної поліції України від 19.02.2021 №201 о/с наказ від 11.12.2020 №1404о/с доповнено словами та цифрами "виплативши вихідну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, з урахуванням виплат, здійсненних наказом Національної поліції України від 11.02.2020 №170о/с, в сумі 11439,92 грн" (а.с. 150).

Згідно з розрахунковим листом за лютий 2021 року ОСОБА_1 нараховано вихідної допомоги в сумі 11439,92 грн, з якої після утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору перераховано на банківську картку 9209,13 грн платіжним дорученням від 22.02.2021 (а.с. 71, зворот, а.с.151).

В подальшому, на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05.11.2021 у справі №460/158/21 наказом Національної поліції України від 02.12.2021 №1708 пункт наказу від 11.12.2020 №1404о/с про звільнення позивача скасовано, поновлено його на попередній посаді з виплатою середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць (а.с . 152).

Наказом Національної поліції України від 18.08.2022 № 1115о/с на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі №460/158/21 наказ від 02.12.2021 №1708 скасовано (а.с.153).

За таких фактичних обставин ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з цим позовом про стягнення з Національної поліції України середнього заробітку в сумі 48936,96 грн за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2020 по 22.02.2021 (48 робочих днів).

При вирішенні цього публічно-правового спору, суд враховує таке.

Суд встановив, що ОСОБА_1 обіймав посаду державної служби в Національній поліції України та наказом Національної поліції України від 11.12.2020 №1404 о/с був звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ч. 87 Закону України "Про державну службу" (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу).

Обставини щодо правомірності наказу Національної поліції України від 11.12.2020 №1404 о/с про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади встановлені постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 в справі №460/158/21 та відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказування в цій справі.

Частиною четвертою статті 87 Закону України "Про державну службу" (із змінами, внесеними згідно із Законом № 440-IX від 14.01.2020, який набрав чинності 13.02.2020) встановлено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Отже, на час звільнення позивач мав право на отримання вихідної допомоги в розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

За обставинами справи, відповідач нарахував позивачу вихідну допомогу в сумі 11439,92 грн, яку після утримання обов`язкових податків та зборів виплатив 22.02.2021 в сумі 9209,13 грн.

З довідки Національної поліції України № 29/5-70 від 02.02.2021, яку позивач та відповідач долучили до своїх заяв по суті справи, встановлено, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 , обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, на час його звільнення з займаної посади складає 21410,01 грн (а.с. 11,154), що позивач не заперечує.

Таким чином, з огляду на приписи ч. 4 ст. 87 Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), слід дійти висновку, що станом на 11.12.2020 позивач мав право на отримання вихідної допомоги в сумі 42820,02 грн (21410,01 х 2).

Як встановлено з письмових та усних пояснень представника відповідача в судовому засіданні, та узгоджується зі змістом наказу Національної поліції України № 201 о/с від 19.02.2021, виплачена позивачу вихідна допомога в розмірі двох середньомісячних заробітних плат в сумі 11439,92 грн була обчислена з урахуванням виплат, здійснених наказом Національної поліції України від 11.02.2020 № 170 о/с.

Позивач в позові ствердив, що сума виплаченої йому вихідної допомоги ним не оскаржується. Однак суд вважає, що для правильної оцінки спірних правовідносин слід перевірити обґрунтованість виплаченої позивачу суми вихідної допомоги, позаяк такі обставини безпосередньо впливають на результати вирішення цього спору.

Отже, за обставинами справи, ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Рівненській області) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" двічі:

1-й раз - наказом № 170 о/с від 11.02.2020, з виплатою вихідної допомоги в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати в сумі 31380,08 грн (а.с. 146,147), що відповідає редакції ч. 4 ст. 87 Закону України "Про державну службу" до внесення змін Законом № 440-IX від 14.01.2020.

Наказ Національної поліції України № 170 о/с від 11.02.2020 в частині звільнення позивача був скасований рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 у справі № 460/1745/20 з поновленням на займаній посаді наказом від 22.09.2020 № 1059 о/с (а.с.148);

2-й раз - наказом № 1404 о/с від 11.12.2020, з виплатою вихідної допомоги з урахуванням доповнення, внесеного наказом від 19.02.2021 № 201 о/с, в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, з урахуванням виплат, внесених наказом від 11.02.2020 № 170 о/с, в сумі 11439,92 грн (а.с.149,150,151).

Як встановлено судом, ОСОБА_1 в обох випадках був звільнений з однієї й тієї ж посади державної служби за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", на підставі наказу Національної поліції України від 03.12.2019 № 1255 "Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції".

Факт виплати позивачу в лютому 2020 року вихідної допомоги в сумі 31380,08 грн учасниками справи не заперечується та не спростовується. При цьому, після поновлення позивача на виконання судового рішення у справі № 460/1745/20 на займаній посаді наказ №170 о/с від 11.02.2020 в частині виплати вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати був чинним, а виплачена сума вихідної допомоги залишилася в розпорядженні позивача. Доказів протилежного матеріали судової справи не містять і на їх наявність сторони не вказують.

За таких обставин, оскільки позивач двічі був звільнений з посади державної служби на одній і тій самій правовій та фактичній підставі, суд вважає, що позивач набув право на виплату при звільненні станом на 11.12.2020 вихідної допомоги у встановленому законом розмірі, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги. На користь такого висновку слугує й те, що позивачу, який в лютому 2020 року отримав вихідну допомогу в сумі 31380,08 грн, після поновлення в судовому порядку на займаній посаді було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто його права та інтереси у зв`язку з незаконним звільненням були захищені в повному обсязі.

Крім цього, слід зазначити, що Головне управління Держпраці у Київській області за розглядом звернення ОСОБА_1 щодо можливих порушень законодавства про працю в Національній поліції України, повідомило, що станом на 09.03.2021 в ході розгляду наданих Національною поліцією України документів проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) не вимагається, у зв`язку з усуненням порушень (а.с.70-72).

Тобто територіальний орган Держпраці дійшов висновку про правомірність виплати суми вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням позивача.

З огляду на наведені обставини, які підтверджуються матеріалами судової справи, суд доходить таких висновків.

Середньомісячна заробітна плата позивача на час звільнення складає 21410,01 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 87 Закону України "Про державну службу" на час виникнення спірних правовідносин станом на 11.12.2020 позивач мав право на виплату вихідної допомоги в сумі 42820,01 грн.

Вихідну допомогу в сумі 31380,08 грн позивачу виплачено в лютому 2020 року.

Вихідну допомогу в сумі 11439,92 грн позивачу виплачено 22.02.2021.

Всього позивачу виплачено вихідну допомогу в сумі 42820,00 грн, що становить дві середньомісячні заробітні плати та узгоджується з приписами ч. 4 ст. 87 Закону України "Про державну службу".

Таким чином, суд встановив, що частину належної позивачу на час звільнення 11.12.2020 вихідної допомоги в сумі 11439,92 грн відповідач виплатив 22.02.2021.

За правилами, встановленими частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу статей 47, 116, 117 КЗпП України висновується, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, за змістом приписів ст. 94, 116, 117 КЗпП і ст.ст.1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Такої самої позиції дотримується Верховний Суд у постанові № 620/1982/19 від 22.01.2020. Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Водночас за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Однак, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

У зв`язку з цим, відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, суд враховує правову позицію, сформовану Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 30.11.2020 у справі N 480/3105/19:

"58. Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

59. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

60. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

61. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку".

З урахуванням наведеного, суд застосовує такий алгоритм розрахунку розміру відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні позивача.

Позивачу виплачено грошову допомогу при звільненні у лютому 2020 року сумі 31380,08 грн.

Позивачу виплачено при звільненні у грудні 2020 року 30863,00 грн (розрахунковий лист за грудень 2020 року, а.с.155).

Позивачу виплачено грошову допомогу при звільненні 22.02.2021 в сумі 11439,92 грн.

Отже сума всіх виплат, на які позивач набув право при звільненні, складає 73683,00 грн (31380,08+30863,00+ 11439,92), що становить 100 відсотків.

Несвоєчасно виплачена сума вихідної допомоги 11439,92 грн становить 15,5 відсотка в загальній сумі, належній до виплати при звільненні.

Період затримки виплати вихідної допомоги в означеній сумі з 12.12.2020 по 22.02.2021 налічує 48 робочих днів.

З урахуванням суми середньоденної заробітної плати 1019,52 грн (а.с. 11) сума середнього заробітку за 48 днів складає 48936,96 грн, тобто 100 відсотків середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.

Отже, з урахуванням принципу пропорційності, відповідальність роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні обраховується як 15,5 відсотки від суми 48936,96 грн та становить 7585,23 грн.

Оцінюючи доводи відповідача щодо відсутності його вини в порушенні строків розрахунків при звільненні позивача, а також щодо відсутності відповідного бюджетного фінансування, суд звертає увагу на таке.

В пунктах 23, 26 рішення у справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

В пунктах 22-23 рішення Європейського суду з прав людини у справі Сукач проти України остаточне рішення від 10.06.2011 року зазначено, що Суд повторює, що поняття майно в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають і активи, наприклад, борги, можуть також вважатися майновими правами і, відповідно, майном у розумінні цього положення. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу.

Окрім цього, як встановлено судом, остаточний розрахунок з позивачем відповідач здійснив після звернення позивача до органів Держпраці України щодо проведення інспекційного відвідування відповідача у зв`язку з порушенням законодавства про оплату праці. Водночас, матеріали судової справи не містять жодних доказів відсутності в Національній поліції України достатніх коштів для виплати позивачу всіх належних на час звільнення сум.

Відтак, не здійснення остаточного розрахунку із позивачем у визначені законодавством строки відбулось з вини власника, або уповноваженого ним органу, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

При цьому, належним способом захисту прав позивача є визнання бездіяльності відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні протиправною.

Водночас, суд враховує, що частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Відповідно до положень частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (п.3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4); прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (п.6).

Аналіз вищевказаних норм процесуального законодавства свідчить про те, що юрисдикція адміністративних судів спрямована на забезпечення ефективного захист прав, свобод, інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку такого суб`єкта.

Завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення, а реалізацією повноважень, якими адміністративний суд наділений відповідно до частини другої статті 245 КАС України, є прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача суб`єкта владних повноважень вчинити дії, спрямовані на захист та відновлення порушеного права позивача, або утриматися від вчинення дій.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають.

Належним способом захисту прав позивача в даному випадку є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.12.2020 по 22.02.2021 (48 робочих днів) в сумі 7585,23 грн.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

В ході судового розгляду справи учасники справи частково підтвердили обґрунтованість своїх вимог та заперечень, а відтак позов слід задовольнити частково.

Оскільки позивач просив допустити судове рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до негайного виконання, суд зазначає про таке.

Відповідно до приписів частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема, про: 1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць; 2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

В даному випадку судом не встановлено визначених процесуальним законом підстав для негайного виконання судового рішення, позаяк, як зазначено вище, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16). Отже, судове рішення негайному виконанню не підлягає.

Враховуючи результати судового розгляду справи, суд присуджує документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору на користь позивача, відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, пропорційно до розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Зобов`язати Національну поліцію України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7585,23 грн (сума зазначена без вирахування податків та зборів, обов`язкових платежів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 454,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Національна поліція України (вул. Академіка Богомольця,10,м. Київ,Центральна Частина Києва, Київ,01601, ЄДРПОУ/РНОКПП 40108578)

Повний текст рішення складений 05 січня 2023 року

Суддя Н.О. Дорошенко