Справа № 548/574/21
Суддя: Коновод О. В.
Дата ухвалення: 2022-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 548/574/21
Провадження № 2-а/548/3/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.12.2022 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Коновод О.В.

за участю секретаря судового засідання - Скрипніченко М.І.,Листопад В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хорол адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської митниці Держмитслужби, Полтавської митниці Державної фіскальної служби України про скасування постанови про порушення митних правил № 0036/11000/21 від 15 березня 2021 року

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із згаданим позовом, в якому прохає визнати неправомірною та скасувати постанову Дніпровської митниці Держмитслужби у справі про порушення митних правил № 0036/11000/21 від 15 березня 2021 року в частині накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 532833,90 грн. (а.с.30-32).

Не погоджуючись з вказаною постановою позивачем стверджено про порушення процедури розгляду справи та відсутність в його діях складу правопорушення.

Заявлені вимоги вмотивовані позивачем, тим, що 15 березня 2021 року заступником начальника Дніпровської митниці Держмитслужби Закалінським Михайлом Володимировичем було винесено постанову в справі про порушення митних правил № 0036/11000/21, якою ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 МК України та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів на суму 532833,90 (п`ятсот тридцять дві тисячі вісімсот тридцять три гривні) грн (дев`яносто) коп.

На глибоке переконання позивача такі дії митниці є суттєвим порушенням норм чинного законодавства з огляду на наступне.

В оскаржуваному протоколі вказано, що він був складений без присутності захисника особи, яка притягується до відповідальності.

З цього приводу позивач зазначив про те, що вона неодноразово заявляв письмові клопотання про відкладення розгляду адміністративної справи, зокрема, у зв`язку з неповним ознайомленням з матеріалами адміністративної справи та відсутністю укладеного договору про надання правової допомоги адвокатом. Однак посадові особи Дніпровської митниці Держмитслужби, на її переконання, свідомо, зловживаючи своїми повноваженнями, створювали умови, при яких вона не могла реалізувати, гарантоване Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, Конституцією України, кодексом України про адміністративні правопорушення та Митним кодексом України право на захист.

Обмеження права на захист позивач вбачає у наступних діях посадових осіб Дніпровської митниці Держмитслужби. По-перше, посадові особи Дніпровської митниці Держмитслужби відкладали розгляд адміністративної справи про порушення митних правил відносно позивача на короткий термін (приблизно 3-4 робочі дні), за який було неможливо знайти адвоката, який би здійснював захист. Вказана галузь права є вузько-спеціалізованою, тому пошук адвоката, який спеціалізується на митному праві є значно ускладненим. Окрім того, розгляд справи проходив в іншій області, ніж та в якій позивач постійно проживає, що також суттєво ускладнювало для неї процес пошуку адвоката.

По-друге, 23 лютого 2021 року позивач ознайомився з матеріалами адміністративної справи про порушення митних правил № 0036/11000/21 відносно себе. Однак представник Дніпровської митниці Держмитслужби надав для ознайомлення матеріали адміністративної справи № 0036/11000/21 не в повному обсязі. Певні фрагменти аркушів справи були приховані, внаслідок чого неможливо встановити в повному обсязі їх дійсний зміст. Вказані обставини призвели до того, що ознайомлення мало не повний та не всебічний характер.

У зв`язку з цим, проведення всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин розгляду адміністративної справи про порушення митних правил № 0036/11000/21 було неможливим оскільки лише після надання позивачеві представниками Дніпровської митниці Держмитслужби можливості ознайомитися з матеріалами справи в повному обсязі позивач зміг би скористатися правовою допомогою адвоката, сформувати правову позицію та підготувати пояснення, що сприяло б своєчасному, всебічному, повному і об`єктивному з`ясуванню обставин адміністративної справи, забезпеченню його прав та прийняттю законного та обґрунтованого рішення за результатами розгляду справи.

Таким чином, посадові особи Дніпровської митниці Держмитслужби, на переконання позивача, свідомо, зловживаючи своїми повноваженнями, створювали умови, при яких він не міг реалізувати, гарантоване Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, Конституцією України, кодексом України про адміністративні правопорушення та Митним кодексом України право на захист, що є грубим порушенням процесу при розгляді адміністративної справи про порушення митних правил.

Аргумент № 2 - відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів цілі (мети) використання транспортного засобу.

В оскаржуваній постанові зазначено, що позивач використовував транспортний засіб з іноземною реєстрацією марки «BMW 320», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , ввезений на митну територію України 29 липня 2017 року ОСОБА_2 в митному режимі тимчасове ввезення, стосовно якого були надані пільги по сплаті митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, чим вчинила порушення митних правил, передбачене ст. 485 МК України.

Отже, посадові особи не навели жодних належних, достовірних та допустимих доказів того, що позивач використовував транспортний засіб марки «BMW 320», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , у якихось своїх власних цілях, інших ніж ті, у зв`язку з якими було надано пільги.

Аргумент № 3 - порушення повноти та всебічності розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності.

В оскаржуваній постанові зазначено, що позивач використовував транспортний засіб з іноземною реєстрацією марки «BMW 320», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , ввезений на митну територію України 29 липня 2017 року ОСОБА_2 в митному режимі тимчасове ввезення, стосовно якого були надані пільги по сплаті митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, чим вчинив порушення митних правил, передбачене ст. 485 МК України.З цього приводу позивач зазначила наступне.

Матеріали адміністративної справи про порушення митних правил № 0036/11000/21 не містять доказів щодо використання позивачем вказаного транспортного засобу саме в інших цілях, ніж в тих, що були надані ОСОБА_2 .

Саме тому у зв`язку з забезпеченням своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин адміністративної справи, забезпечення її прав та прийняттю законного та обґрунтованого рішення за результатами розгляду справи позивач заявляв клопотання про виклик і допит у якості свідка ОСОБА_2 міг повідомити обставини щодо цілей використання вказаного транспортного засобу.

Однак в постанові про порушення митних правил № 0036/11000/21 вказано, що позивача клопотання про виклик свідка не підлягає задоволенню, оскільки, строки притягнення до адміністративної відповідальності спливають.

В судове засідання позивач та його представник не з"явилися, але подали до суду заяви в якій заявлені вимоги підтримали повністю, посилаючись на викладені у позові обставини.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві .

Врахувавши пояснення сторін, дослідивши приєднані до справи матеріали та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд зазначає про наступне.

Судом установлено, що 04.02.2021 року Дніпровською митницею Держмитслужби у відношенні громадянина ОСОБА_1 був складений протокол про порушення митних привил № 0036/11000/21 за ознаками порушення митних правил, передбаченого ст. 485 МК України .

15 березня 2021 року за результатами розгляду даної справи заступником начальника Дніпровської митниці Держмитслужби Закалінським Михайлом Володимировичем було винесено постанову в справі про порушення митних правил № 0036/11000/21, якою ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 МК України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів на суму 532833,90 (п`ятсот тридцять дві тисячі вісімсот тридцять три гривні) грн (дев`яносто) коп. (т.1 , а.с.30-32).

Вказаний протокол було складено у відсутність особи, яка притягується до відповідальності, про що свідчать внесені до протоколу відомості та не заперечувалось сторонами в ході розгляду справи.

За змістом вказаної постанови у справі про порушення митних правил №036/11000/21, в Дніпровській митниці проводились перевірочні заходи з приводу перебування та використання на митній території України транспортного засобу «BMW 320», реєстраційний номер НОМЕР_3 (LT), VIN-код НОМЕР_2 .

За результатами перевірки з`ясовано, що згідно бази даних АСМО «Інспектор» вказаний автомобіль 29.07.2017 був ввезений на митну територію України в зоні діяльності Вінницької митниці ДФС в митному режимі «тимчасового ввезення» до 1 року ввіз ОСОБА_2 .

Листом УСБУ в Полтавській області відповідно до інформації УПП Департаменту патрульної поліції в Полтавській області було повідомлено про факт використання ОСОБА_1 транспортного засобу з іноземною реєстрацією BMW 320», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , а саме 26.09.2019 відносно ОСОБА_1 поліцейськими УПП в Полтавській області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху під час керування даним автомобілем.

Згідно службової записки митного поста «Полтава» Дніпровській митниці Держмитслужби від 04.12.2020 № 982/7.5-28-17 загальна сума несплачених митних платежів становить 177611,30 грн. Таким чином, ОСОБА_3 використовував транспортний засіб з іноземною реєстрацією BMW 320», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , ввезений на митну територію України в митному режимі «тимчасове ввезення» до 1 року, стосовно якого були надані пільги по сплаті митних платежів, інших цілях ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.

Відповідно до постанови про порушення митних правил, протокол №0036/11000/21 було складено Дніпровською митницею Держмитслужби за ознаками правопорушення, передбаченого ст.485 МК України .

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із статтею 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, справляння митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України (надалі - МК України).

Положеннями статті 71 МК України надено декларанту право обрати митний режим, у який він бажає помістити товари, з дотриманням умов такого режиму та у порядку, що визначені цим Кодексом. Поміщення товарів у митний режим здійснюється шляхом їх декларування та виконання митних формальностей, передбачених цим Кодексом. Митний режим, у який поміщено товари, може бути змінено на інший, обраний декларантом відповідно до частини першої цієї статті, за умови дотримання заходів тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, встановлених відповідно до закону для товарів, що поміщуються у такий інший митний режим.

Порядок тимчасового ввезення в Україну громадянами транспортних засобів особистого користування врегульовано МК України, а саме статтями 103-112, 380 Кодексу, та Конвенцією про тимчасове ввезення, прийнятою 26 червня 1990 року у м. Стамбулі, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 24 березня 2004 року № 1661-IV "Про приєднання України до Конвенції про тимчасове ввезення", зокрема положеннями Додатку С до Стамбульської конвенції.

Згідно з частиною 1 статті 103 МК України тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Частиною 6 статті 104 МК України визначено, що для поміщення товарів у митний режим тимчасового ввезення особа, відповідальна за дотримання митного режиму, повинна: 1) подати органу доходів і зборів, що здійснює випуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення у режимі тимчасового ввезення, документи на такі товари, транспортні засоби, що підтверджують мету їх тимчасового ввезення; 2) у випадках, передбачених законодавством, надати органу доходів і зборів зобов`язання про реекспорт товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які тимчасово ввозяться, у строки, встановлені органом доходів і зборів; 3) подати органу доходів і зборів дозвіл відповідного компетентного органу на тимчасове ввезення товарів, якщо отримання такого дозволу передбачено законодавством; 4) сплатити митні платежі відповідно до статті 106 цього Кодексу або забезпечити виконання зобов`язання із сплати митних платежів відповідно до розділу X цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 105 МК України у митний режим тимчасового ввезення з умовним повним звільненням від оподаткування митними платежами поміщуються виключно товари, транспортні засоби комерційного призначення, зазначені у статті 189 цього Кодексу та в Додатках B.1 - B.9, C, D до Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік), на умовах, визначених цими Додатками, а також повітряні судна, які ввозяться на митну територію України українськими авіакомпаніями за договорами оперативного лізингу.

За положеннями пункту b) статті 5 Додатку С до Конвенції про тимчасове ввезення, для того, щоб можна було скористатись правами на пільги, що надаються цим Додатком транспортні засоби приватного використання повинні бути зареєстрованими на території, яка не є територією тимчасового ввезення, на ім`я особи, яка зареєстрована або постійно проживає за межами території тимчасового ввезення, і ввозитись та використовуватись особами, які постійно проживають на такій території.

Згідно з пунктом b) статті 7 Додатку С до Конвенції про тимчасове ввезення незважаючи на положення статті 5 цього Додатка транспортні засоби приватного використання можуть використовуватись третіми особами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення/ Кожна Договірна Сторона може дозволити таке використання особою, яка постійно проживає на її території, зокрема якщо вона використовує його від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення.

Пунктом 8 частини 10 статті 374 МК України визначено, що транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, а також пальне, що міститься у звичайних баках таких транспортних засобів, встановлених заводом виробником, при ввезенні на митну територію України звільняються від оподаткування митними платежами.

Особливості тимчасового ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування на митну територію України врегульовані статтею 380 МК України.

Так, відповідно до частин 1, 2 вказаної норми тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об`єктом оподаткування митними платежами.

Тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів (частина 4 статті 380 МК України).

Аналіз вищенаведеної статті свідчить про те, що транспортні засоби (зокрема, автомобілі) ввезені на митну територію України в митному режимі тимчасового ввезення можуть використовуватися на цій території виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб та повинні бути вивезені за межі митної території України з дотриманням встановленого строку.

Умови передачі права на тимчасове ввезення встановлені частиною першою статті 109 МК України, відповідно до якої за заявою особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення, орган доходів і зборів надає дозвіл на передачу права використання режиму тимчасового ввезення щодо товарів будь-якій іншій особі за умови, що така інша особа: 1) відповідає вимогам, встановленим цим Кодексом; та 2) приймає на себе зобов`язання особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення.

Вичерпний перелік підстав, за яких митні платежі не сплачуються, визначений статтею 292 МК України, згідно з якою митні платежі не сплачуються у разі, якщо відповідно до цього Кодексу, Податкового кодексу України, інших законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України:

1) товари не є об`єктом оподаткування митними платежами;

2) щодо товарів надано звільнення або повне умовне звільнення від сплати митних платежів - у період дії такого звільнення і при дотриманні умов, у зв`язку з якими його надано;

3) при ввезенні товарів на митну територію України або вивезенні товарів з митної території України товари були поміщені у митний режим, який відповідно до положень цього Кодексу не передбачає сплату митних платежів, - на період дії цього режиму та при виконанні умов, що випливають з такого режиму;

4) коли загальна фактурна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України або вивозяться за межі митної території України громадянами, не перевищує обсягів, які не є об`єктом оподаткування митними платежами відповідно до розділу XII цього Кодексу.

Таким чином, у випадку передачі права на тимчасове ввезення транспортного засобу особистого користування від громадянина-нерезидента до громадянина-резидента, якщо останнім не було дотримано вимог статті 109 МК України, він повинен сплатити всі митні платежі, які підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Нормами частини 1 статті 458 МК України передбачено, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Згідно з частиною 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до статті 485 МК України використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Диспозиція статті 485 Митного кодексу України передбачає декілька варіантів об`єктивної сторони передбаченого нею правопорушення, зокрема: - заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару; - заявлення неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості; - надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості; - несплата митних платежів у строк, встановлений законом; - інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів; - використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.

Аналіз диспозиції цієї статті свідчить про те, що наведені варіанти дій, які являють собою об`єктивну сторону даного правопорушення, можуть бути вчинені як умисно (в тому числі з непрямим умислом), так і у зв`язку з необережністю (недбалістю).

Особа, відповідальна за передбачені цією статтею дії, може прямо і не бажати настання відповідної мети, однак повинна усвідомлювати можливість настання наслідків своїх дій у вигляді неналежної сплати митних платежів.

Вищенаведений висновок суду в частині аналізу диспозиції ст.485 МК України узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.10.2018 року по справі № 760/20661/15-а.

Суд зазначає, що використання транспортного засобу особистого користування, ввезеного в митному режимі тимчасового ввезення, іншою особою (без відповідного митного оформлення), крім особи, якою такий транспортний засіб ввезено, відповідно до ст.485 МК України є використанням товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.

При цьому суб`єктом, який притягується до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення, може бути не лише власник транспортного засобу, а й особа яка використовує цей транспортний засіб.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 633/179/16-а.

Водночас, вирішуючи питання щодо застосування до позивача відповідальності передбаченої ст. 485 МК України у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, суд враховує рішення Конституційного Суду України № 4-р(II)/2022 від 15 червня 2022 року.

В своєму рішенні Другий сенат Конституційного суду України зазначив наступне.

За Основним Законом України „права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); „в Україні визнається і діє принцип верховенства права; „Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8); „конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані(частина друга статті 22); „ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним(частина четверта статті 41); „юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); виключно законами України визначаються: „права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; „засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них (пункти 1, 22 частини першої статті 92).

Конституційний Суд України, розглядаючи питання притягнення осіб до адміністративної відповідальності, зазначав, що:

- „<...> адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (перше речення абзацу першого підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010);

- „<...> суспільна користь адміністративних стягнень за адміністративні правопорушення полягає не в поповненні державного бюджету, а в забезпеченні конституційного правопорядку, безпеки суспільства та прав і свобод кожної особи [перше речення абзацу першогопідпункту 2.5 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21 липня 2021 року № 3-р(II)/2021].

Парламент може ухвалювати законодавчі акти виключно на розвиток конституційних приписів, конкретизуючи та деталізуючи їх (перше речення абзацу третього підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2020 року № 11-р/2020).

За частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності в контексті вирішення питання конституційності статті 69 Кримінального кодексу України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, зазначив таке:

- „<...> Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим. Про це свідчить пункт 3 частини першої статті 65 Кодексу, відповідно до якого суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину <...> (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини);

- „<...> встановлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків, форми вини і мотивів злочину, майнового стану підсудного та інших істотних обставин, що є порушенням принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності (абзац шостий пункту 5 мотивувальної частини).

Європейський суд з прав людини, який неодноразово вказував, що визначені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) поняття „кримінальне звинувачення, „кримінальне правопорушення мають „автономне значення. У зв`язку із цим Європейський суд з прав людини відповідно до сформованих ним критеріїв самостійно визначає, чи належить те або інше діяння до кримінального правопорушення.

Критеріями, на підставі яких Європейський суд з прав людини встановлює, чи застосовувати кримінальний аспект статті 6 Конвенції, є: 1) юридична кваліфікація діяння в національному законодавстві [тобто з`ясування того, як кваліфікують діяння в національному праві: кримінальне правопорушення (злочин), адміністративне правопорушення, дисциплінарне тощо]; 2) природа правопорушення; 3) характер і суворість (ступінь тяжкості) покарання, що його може бути застосовано до особи [рішення у справіand others v. The Netherlands від 8 червня 1976 року (заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), § 82, § 83]. Перший критерій є лише початковим і не має визначального значення. Водночас другий і третій критерії є вирішальними для з`ясування того, чи підпадає діяння під визначення „кримінальне правопорушення у розумінні Конвенції. Для застосування статті 6 Конвенції в аспекті розуміння поняття „кримінальне звинувачення достатньо, щоб правопорушення за своїм характером вважалось „кримінальним згідно з Конвенцією або щоб за вчинене правопорушення до особи було застосовано покарання, яке за своїм характером і ступенем суворості належало в цілому до „кримінальноїсфери [рішення у справіv. Germany від 25 серпня 1987 року (заява № 9912/82), § 55].

Таким чином, за сталою практикою Європейського суду з прав людини такі адміністративні стягнення, як адміністративний арешт і значні адміністративні штрафи, є співмірними з кримінальним покаранням [рішення у справахand others v. The Netherlands від 8 червня 1976 року (заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), Гурепка проти України від 6 вересня 2005 року (заява № 61406/00),. Menarini Diagnostics S.R.L. v. Italy від 27 вересня 2011 року (заява № 43509/08)].

Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та враховуючи, що санкція статті 485 Кодексу у вигляді накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів є співмірною з кримінальним покаранням, Конституційний Суд України дійшов висновку, що попередньо сформульовані підходи до розуміння принципу індивідуалізації юридичної відповідальності під час призначення кримінального покарання є застосовними і в межах цього конституційного провадження.

З огляду на наведене принцип індивідуалізації юридичної відповідальності у процедурі притягнення особи до адміністративної відповідальності на підставі статті 485 Кодексу має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

При обмеженні права власності в інтересах суспільства необхідними є не будь-які менш обтяжливі для прав і свобод осіб заходи, а ті з них, які здатні досягти легітимної мети на тому самому якісному рівні. Тобто законодавець зобов`язаний обирати той вид адміністративного стягнення, який менш обтяжливий для прав і свобод особи у конкретному випадку, і насамперед має визначити адекватну міру адміністративної відповідальності для досягнення її мети, тоді як суди забезпечують індивідуалізацію такої відповідальності залежно від обставин справи у межах законодавчо визначеної санкції [абзац перший підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21 липня 2021 року № 3-р(II)/2021].

Європейський суд з прав людини вказав, що „<…> для того, щоб відповідати вимозі домірності, суворість санкцій має відповідати тяжкості правопорушень, за які їх призначають <…>. Принцип домірності (пропорційності) має бути дотриманий не лише при визначенні норм, які стосуються суворості санкції, а й при оцінці тих факторів, що їх має бути взято до уваги при визначенні санкції <…> [рішення у справіv. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14), § 84].

Крім того, на думку Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції вимагає, щоб будь-яке втручання обґрунтовано відповідало [правомірній] меті. Іншими словами, потрібно досягти „справедливого балансу між вимогами загальних потреб суспільства і вимогами захисту фундаментальних прав людини. Цього балансу не буде досягнуто, якщо особі або особам, яких це стосується, доведеться нести особистий і надмірний тягар [див., зокрема, рішення у справах Former King of Greece and Others v. Greece[GC] від 28 листопада 2002 року (заява № 25701/94), ECHR 2000-XII, § 79, § 82;and Others v. Germany [GC] від 30 червня 2005 року (заяви №№ 46720/99, 72203/01, 72552/01), ECHR 2005-VI, § 81-94;and Others v. Georgiа від 12 травня 2015 року (заява № 36862/05), § 97].

У рішенні у справі Краєва проти України від 13 січня 2022 року (заява № 72858/13) Європейський суд з прав людини, констатувавши, що сума штрафу, накладеного на заявницю за порушення митних правил (частина перша статті 483 Кодексу), становила надмірне втручання в її право власності всупереч вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив, зокрема, що:

- накладення штрафу як таке становитиме втручання у право, гарантоване абзацом першим статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки воно позбавляє відповідну особу майна, а саме суми, яку необхідно сплатити (§ 23);

- щоб відповідати статті 1 Першого протоколу до Конвенції, захід [втручання] має відповідати трьом умовам: він має бути правомірним [ґрунтуватись на приписі права], переслідувати правомірну мету та забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й фундаментальними правами особи (§ 24);

- відповідно до частини першої статті 483 Кодексу, згідно з якою заявницю було визнано винною, штраф у розмірі, що дорівнює вартості товару, - що є дуже великою сумою, - та конфіскація товару були обов`язковими заходами без жодних винятків; відсутність дискреції стосовно цього не дала українським судам можливості врахувати індивідуальні обставини, що позбавляє сенсу будь-яку оцінку; Європейський суд з прав людини вже зазначав, що подібна жорстка система не здатна забезпечити потрібний справедливий баланс між вимогами загального інтересу та захистом права особи на власність (§ 31).

Абзац другий статті 485 Кодексу в контексті створення ним передумов для недопущення надмірного втручання у право власності особи з метою забезпечення справедливого балансу між вимогами публічного інтересу в захисті митних інтересів та митної безпеки України, з одного боку, та захистом права власності особи - з іншого, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зазначений припис статті 485 Кодексу не забезпечує бажаної гнучкості в діях та рішеннях органу державної влади під час визначення розміру штрафу щодо правопорушника з урахуванням усіх обставин справи. Тому внаслідок застосування оспорюваного припису статті 485 Кодексу не забезпечується справедливий баланс між вимогами публічного інтересу та захистом права власності особи, а сам цей припис є нормативним підґрунтям для надмірного втручання в гарантоване Основним Законом України право власності.

За наведених обставин абзац другий статті 485 Кодексу суперечить частинам першій, четвертій статті 41 Конституції України та рішенням Конституційного суду України № 4-р(II)/2022 від 15.06.2022 справа № 3-321/2019(7780/19, 91/21) абзац другий статті 485 Митного кодексу України визнаний неконституційним визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) і визначено, що він втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення.

Статтею 147 Конституції України встановлено, що Конституційний Суд України вирішує питання, зокрема про відповідність Конституції України законів України.

Відповідно до статті 151-2 Конституції України, рішення, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

За статтею 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином зазначене рішення Конституційного Суду України від 15.06.2022 набрало законної сили та є обов`язковим.

В пункті 4 рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 №15-рп/2000 (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) зокрема зазначено, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З аналізу положень законодавства слідує, що підставою для втрати чинності закону у цілому або його частин є визнання єдиним органом законодавчої влади - Верховною Радою України - такого закону або його окремих положень такими, що втратили чинність, або визнання їх такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні - Конституційним Судом України, оскільки його рішення належить сприймати як загальнообов`язковий правовий акт, який діє на усій території України та є обов`язковим для виконання усіма суб`єктами права. І оскільки і в першому і в другому випадку правовими наслідками є втрата законом чи його частиною чинності, втрата чинності законом (чи частини закону) внаслідок визнання їх неконституційними є тотожними набранню чинності законом, яким скасовується відповідальність.

Тобто у обох випадках у особи з`являється право бути не притягнутим до відповідальності та уникнути негативних наслідків.

Водночас, Конституційний Суд України вказав, що враховує те, що визнання неконституційним абзацу другого статті 485 Митного кодексу України унеможливить притягнення до відповідальності осіб за дії та (або) бездіяльність, спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також інші протиправні діяння, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів.

З огляду на викладене, Конституційний Суд України вважав за доцільне з метою недопущення порушення митних інтересів та митної безпеки України відтермінувати втрату чинності абзацом другим статті 485 Митного кодексу України на шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

КСУ зазначив, що Верховна Рада України з дня ухвалення цього Рішення, але не пізніше шести місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, має привести нормативне регулювання, встановлене абзацом другим статті 485 Митного кодексу України, що визнаний неконституційним, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Станом на 15.12.2022 Верховна Рада України не привела нормативне регулювання, встановлене абзацом другим статті 485 Митного кодексу України, що визнаний неконституційним, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Таким чином, враховуючи, що Рішення Конституційного Суду України про визнання таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац другий статті 485 Митного кодексу України прийнято 15 червня 2022 року та цим Рішенням встановлено, що абзац другий статті 485 Митного кодексу України, визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, відповідно станом на момент розгляду справи судом абзац другий статті 485 Митного кодексу України втратив чинність.

Суд зазначає,що в даному випадку не відбулось скасування норми, яка передбачала адміністративну відповідальність, шляхом прийняття закону Верховною Радою України, проте абзац другий статті 485 Митного кодексу України, за яким притягається до відповідальності позивач втратив чинність внаслідок визнання його неконституційним за рішенням Конституційного Суду України.

Як наслідок суд дійшов висновку, що накладення на позивача санкції у розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, становить надмірне втручання в гарантоване Основним Законом України право власності, яке не забезпечує справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й фундаментальними правами позивача захисту права власності, тому постанова в справі про порушення митних правил № 0036/11000/21 від 15 березня 2021 року в частині накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 532833,90 грн підлягає скасуванню.

Також, суд зазначає, що митна вартість автомобіля та розмір несплачених митних платежів встановлена на підставі службової записки заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста "Полтава" Коломієць А. від 04.12.2020 №892/7.5-28-17.

Згідно зі службовою запискою начальника управління адміністрування митних платежів, митної вартості та митно-тарифного регулювання Дніпровської митниці Держмитслужби від 30.11.2020 № 302/7.5-15-02 встановлені відомості щодо подібних товарів, які мають схожі характеристики і складаються зі схожих компонентів, завдяки чому виконують однакові функції порівняно з товарами, що оцінюються, та вважаються комерційно взаємозамінними у період найбільш наближений до вказаної дати (стаття 60 Митного кодексу України). За наявними відомостями з інформаційних ресурсів митниці встановлені відомості щодо митного оформлення товару із задекларованою вартістю 1020 Євро.

З положень спільного наказу Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003 "Про затвердження Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів" (далі - Наказ № 142/5/2092) (Розділи IV. Вимоги до оцінки КТЗ; V. Технічний огляд КТЗ) вбачається, що при здійсненні оцінки колісних транспортних засобів обов`язково проводиться огляд таких транспортних засобів.

Відповідачем не дотримано вимог Методики, не надано звіту (акту) про оцінку або висновок експерта про визначення митної вартості транспортного засобу.

Зазначена службова записка митного органу не містить точного розрахунку митних платежів по вказаному транспортному засобу, оскільки не враховує інформації про комплектацію, ступінь зносу, пошкоджень, дефектів, які впливають на визначення митної вартості товарів та на повноту нарахування митних пошкоджень, тому вона не є належним доказом у справі про порушення митних правил.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду України у справі №725/1583/17 у постанові від 14.05.2020 зазначив, що відомості зазначені у службовій записці є інформативними і не можуть бути повністю достовірними.

Таким чином, жодних доказів в підтвердження обґрунтованості визначеного відповідачем розміру несплачених позивачем митних платежів суду не надано.

З огляду на викладене та рішення Конституційного Суду України № 4-р(II)/2022 від 15 червня 2022 року, колегія суддів дійшла висновку про протиправність постанови в справі про порушення митних правил № 0036/11000/21 від 15 березня 2021 року в частині накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 532833,90 грн.

Суд також враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі "Золотас проти Греції", про те, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок також викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Капітал Банк АД проти Болгарії" (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о." проти Чеської Республіки" (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Крім того, у рішеннях від 20 травня 2010 року та від 25 листопада 2008 року у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, в яких ЄСПЛ наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та приписи пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що постанова в справі про порушення митних правил № 0036/11000/21 від 15.03.2021 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 485 МК України та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 532833,90 грн підлягає скасуванню, а провадження у справі до закриття.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2,5,6,9,72-78,241-246,255,286,293-295 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання с. Ковалі Лубенського району Полтавської області ), представник позивача Марцонь Дмитро Григорович ( адреса знаходження: АДРЕСА_1 ) до Дніпровської митниці Держмитслужби (адреса знаходження : м. Дніпро, вул. Княгині Ольги, 22 ), Полтавської митниці Державної фіскальної служби України (адреса знаходження: вул. А.Кукоби, 28 м. Полтава, 36022) про скасування постанови про порушення митних правил № 0036/11000/21 від 15 березня 2021 року,-задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову Дніпровської митниці Держмитслужби у справі про порушення митних правил № 0036/11000/21 від 15 березня 2021 року в частині накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 532 833,90 грн.

Стягнути з Дніпровської митниці Держмитслужби (адреса знаходження : м. Дніпро, вул. Княгині Ольги, 22, Код ), Полтавської митниці Державної фіскальної служби України (адреса знаходження: вул. А.Кукоби, 28 м. Полтава, 36022) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання с. Ковалі Лубенського району Полтавської області ) судові витрати у розмірі 454,00 грн. , солідарно.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного адміністративного суду через Хорольський районний суд Полтавської області протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 10-ти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 29.12.2022 року.

Суддя : О.В. Коновод