Справа № 560/5480/20
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2022-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/5480/20 Головуючий у І інстанції: Блонський В.К.
Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.
30 грудня 2022 року м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П.
суддів: Ватаманюка Р.В. Драчук Т. О.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 19.11.2021 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.06.2018 по 22.12.2018, щодо затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та грошової компенсації за неотримане речове майно. Стягнуто з Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.06.2018 по 22.12.2018 в розмірі 108 620,72 грн. (сто вісім тисяч шістсот двадцять гривень сімдесят дві копійки) - за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та грошової компенсації за неотримане речове майно. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , проходив військову службу в органах СБ України з 23 липня 1992 року по 21 червня 2018 року, посада перед звільненням - перебував у розпорядженні начальника Управління СБ України у Хмельницькій області по посаді - начальника представництва внутрішньої безпеки.
Позивач був звільнений з військової служби в СБ України наказом Голови СБ України від 8 червня 2018 року №494-ос, за підпунктом а пункту 61, підпунктом г пункту 63 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та пункту 88 у запас СБУ з правом носіння військової форми одягу.
З 21 червня 2018 року наказом начальника УСБУ у Хмельницькій області від 21 червня 2018 року № 112-ос "По особовому складу" позивача виключено зі списків особового складу Управління СБ України у Хмельницькій області.
Позивач зазначає, що станом на 21.06.2018 року із ним не проведено остаточного розрахунку при звільненні, тому він звернувся до відповідача із листом, в якому просив зазначити, які суми йому заборгував відповідач.
За результатами розгляду його звернення від 18.08.2020, УСБУ у Хмельницькій області листом № 72/К-240/103 від 03.09.2020 повідомило позивача про види грошового забезпечення та виплати компенсаційного характеру, які йому нараховані Управлінням, зокрема, грошове забезпечення за червень 2018 року, премія за травень і за червень 2018 року, одноразова грошова допомога при звільнені з військової служби та компенсація за неотримане речове майно.
Також проінформовано про те, що в нормативно-правових актах СБ України не зазначені конкретні строки виплат одноразового та компенсаційного характеру.
При цьому Управлінням СБ України у Хмельницькій області надано довідки про здійснені виплати після звільнення з військової служби та про розмір грошового забезпечення у квітні та травні 2018 року.
Однак УСБУ у Хмельницькій області не було надано письмову інформацію про суму заборгованості по належним видам грошового забезпечення, одноразовим додатковим видам грошового забезпечення та виплатам компенсаційного характеру станом на день звільнення, тобто 21.06.2018, та на дату звернення.
Згідно довідки №72/К-240/103 від 02.09.2020 Управління СБ України у Хмельницькій області здійснило наступні виплати:
25 вересня 2018 року (через 96 днів після звільнення) виплачено компенсацію за неотримане речове майно в сумі 2 818,82 грн;
24 жовтня 2018 року (через 125 днів після звільнення) виплачено компенсацію за неотримане речове майно у сумі 7 378,00 грн.;
12 листопада 2018 року (через 144 днів після звільнення) виплачено компенсацію за неотримане речове майно у сумі 21 706,91 грн.;
22 грудня 2018 року (через 184 днів після звільнення) виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в сумі 215 021,55 грн.
Позивач вважає, що УСБУ у Хмельницькій області порушило його права та інтереси, передбачені Конституцією України та законами України, що виразилось у допущені неправомірної бездіяльності при проведені розрахунку при звільненні, тому звернувся в суд з даним позовом.
Часткового задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України. Підставою цього є те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку.
Суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню, становить 108 620,72 грн. (середньоденне грошове забезпечення 590,33 грн. х 184 календарних днів).
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (в редакції, що діяла на час виключення позивача зі списків) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), що не заборонено спеціальним законодавством.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 у справі №823/2249/18.
Необхідно зазначити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статті117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Водночас, згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
В аспекті спірних правовідносин можна дійти висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а положення частини другої статті 233 КЗпП України стосуються виключно звернення до суду без обмеження будь-яким строком з позовом про стягнення заробітної плати.
Крім того, апеляційний суд враховує висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012.
У цьому Рішенні Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, що містяться у постанові від 30 січня 2019 року по справі №910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про те, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а середній заробіток стягується за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною першою статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
У цій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Як встановлено матеріалами справи, позивача виключено зі списків особового складу 21.06.2018.
Стосовно факту проведення з ним остаточного розрахунку, то він проведений таким чином : 25 вересня 2018 року (через 96 днів після звільнення) виплачено компенсацію за неотримане речове майно в сумі 2 818,82 грн;
24 жовтня 2018 року (через 125 днів після звільнення) виплачено компенсацію за неотримане речове майно у сумі 7 378,00 грн.;
12 листопада 2018 року (через 144 днів після звільнення) виплачено компенсацію за неотримане речове майно у сумі 21 706,91 грн.;
22 грудня 2018 року (через 184 днів після звільнення) виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в сумі 215 021,55 грн.
Вказане підтверджується довідкою №72/К-240/103 від 02.09.2020 Управління СБ України у Хмельницькій області.
Однак, як видно з матеріалів справи, позивач до суду з вимогою в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (однразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та грошової компенсації за неотримане речове майно) звернувся лише 17.09.2020, тобто пропустив місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивачем не наведено обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від його волі, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.
Наведена правова позиція узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 1.380.2019.003695.
Щодо посилань позивача на лист Управління СБУ у Хмельницькій області №72/К-240/103 від 03.09.2020, колегія суддів зазначає, що отримання позивачем вказаного листа у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду, викладеної зокрема у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду.
Згідно з частиною першою статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Відповідно до п. 8 частини першої ст. 238 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права, тому апеляційна скарга є частково обґрунтованою, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про залишення позовної заяви без розгляду.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області задовольнити частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2021 року скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Ватаманюк Р.В. Драчук Т. О.