Справа № 280/6420/22
Суддя: Садовий Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2023-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2023 року Справа № 280/6420/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, пр. Соборний, буд.158-б, )

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

10.11.2022 до Запорізького окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 12.09.2022 №43;

- зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу пенсію по інвалідності відповідно до статті 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 16.06.2022 зарахувавши до страхового стажу позивача період роботи позивача з 01.04.2000 по 30.03.2001 на посаді секретаря-машиністки адвоката Соловйова Володимира Миколайовича;

- всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень КАС України, стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача;

- справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.11.2022 відкрито провадження у справі №280/6420/22, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення та виклику сторін.

У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Обґрунтування позовних вимог викладено в позовній заяві (вх.№43233 від 10.11.2022). Зокрема зазначено, що після встановлення ІІ групи інвалідності позивач скориставшись своїм правом на пенсію по інвалідності звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії по інвалідності до якої було додано відповідні документи. На підставі наданих документів та відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон України №1058-IV) рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 20.06.2022 №43 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи. Зауважено, що позивач була змушена 06.09.2022 повторно звернутись із заявою про призначення пенсії по інвалідності до якої було надано додаткові наявні у неї документи. За результатами розгляду вказаної заяви відповідачем було прийнято рішення від 12.09.2022 №43 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи. Зауважено, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області та відповідача щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.04.2000 по 30.03.2001 суперечать фактичним обставинам, які мали місце в дійсності та суперечать нормам чинного законодавства України. Вказано, що не зарахований відповідачем період роботи підтверджено записами у трудовій книжці, які вчинені у відповідності до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58) та довідкою адвоката Соловйова В.М. від 12.07.2022. Разом з тим, наголошено, що на позивача не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Також зазначено, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески. При цьому порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки. Враховуючи вищевикладене наголошено, що обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі. Вважаючи рішення відповідача протиправним та таким, що порушує право позивача на пенсійне забезпечення, позивач просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач заперечив проти позовних вимог та подав до суду відзив на позовну заяву (вх.№46728 від 17.12.2022), в якому зокрема зазначено, що 06.09.2022 позивач звернулась до відповідача з заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України № 1058-IV за результатами розгляду якої рішенням від 12.09.2022 №43 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Водночас зауважено, що за результатами розгляду документів, які додані до заяви не зараховано до страхового стажу період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 до 3 річного віку, оскільки в свідоцтві про народження відсутня відмітка про видачу паспорта та період роботи з 01.04.2000 по 30.03.2001 в зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Також вказано, що статтею 32 Закону України № 1058-IV передбачено, що особи від 49 років до досягнення 51 років, яким установлено інвалідність II групи, мають право на пенсію по інвалідності за наявності 12 років страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією. Разом з тим наголошено, що позовна вимога про зобов`язання призначити пенсію не підлягає задоволенню, оскільки призначення пенсії є дискреційною функцією Пенсійного фонду, а суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати нові документи, яким не надавалась оцінка, та встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права на призначення пенсії. Зважаючи на те, що обчислення страхового стажу є повноваженнями відповідача, які реалізовуються виключно в процесі прийняття рішення про призначення пенсії, та з урахуванням того, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах позовні вимоги щодо зарахування стажу не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного та враховуючи, що страховий стаж позивача є меншим ніж передбачено Законом України № 1058, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Не погодившись з доводами відповідача, викладеними у відзиві, позивач подала до суду відповідь на відзив від (вх.№48406 від 21.12.2022) відповідно до якої позивач наголошує на обґрунтованості позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві, у зв`язку із чим просить задовольнити їх у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим 30.01.2003 Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.19-21).

Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №628985 та Виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 12ААВ №628985 ОСОБА_1 16.06.2022 встановлено ІІ групу інвалідності безстроково (а.с.14-15).

17.06.2022 позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії по інвалідності (а.с.16).

Відповідно до пункту 4.2. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України №1058-IV, затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (надалі - Порядок № 22-1) засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що мав розглянути заяву позивача про призначення пенсії по інвалідності, а саме Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 20.06.2022 №43 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Разом з тим, позивачу роз`яснено, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 05.10.1990 по 18.04.1996, оскільки запис про звільнення не завірено печаткою (необхідно надати уточнюючу довідку) та період роботи з 01.04.2000 по 30.03.2001 у зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.32).

Листом від 09.08.2022 № 8027-6984/С-02/8-0800/22 відповідачем роз`яснено позивачу, що у разі наявності додаткових документів про стаж, остання має право подати повторно заяву на призначення пенсії з сканованими копіями документів, які повинні відповідати оригіналам документів та бути придатними для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів), в тому числі додаткових документів про стаж, у розділі «заява на призначення пенсії» з використанням кваліфікованого електронного підпису, або звернутися безпосередньо до будь-якого діючого сервісного центру з повним пакетом документів (а.с.36).

06.09.2022 позивач з дотриманням тримісячного строку з дня встановлення інвалідності (16.06.2022) та з дня подання заяви про призначення пенсії (17.06.2022) повторно звернулась із заявою про призначення пенсії по інвалідності до якої було надано додаткові наявні у неї документи (а.с.40-54).

Рішенням відповідача від 12.09.2022 №43 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Разом з тим, позивачу роз`яснено, що її страховий стаж становить 11 років 11 місяців 27 днів, водночас до страхового стажу не зараховано період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 до 3-річного віку (00 років 00 місяців 01 день), оскільки в свідоцтві про народження відсутня відмітка про видачу паспорта та період роботи з 01.04.2000 по 30.03.2001 оскільки відсутня довідка про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (а.с.57).

Позивач не погодившись з рішенням відповідача в частині не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.04.2000 по 30.03.2001, звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

За приписами статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 8 Закону України № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Зокрема, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом (пункт 1 частини 1 статті 8 Закону України № 1058-IV).

Частиною 1 статті 24 Закону України № 1058-IV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина 2 статті 24 Закону України № 1058-IV).

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону України № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно із частиною 1 статті 32 Закону України №1058-IV особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України №1058-IV пенсія по інвалідності залежно від групи інвалідності призначається в таких розмірах: особам з інвалідністю I групи - 100 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю II групи - 90 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю III групи - 50 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону.

Статтею 34 Закону України №1058-IV передбачено, що пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Особам з інвалідністю, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих осіб з інвалідністю провадиться тільки за їх заявою.

Закон України № 1058-ІV набрав чинності 01.01.2004. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон України № 1788-ХІІ).

Слід зазначити, що Закон України № 1788-XII відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Згідно з пунктом «а» статті 3 Закону України № 1788-XII право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Відповідно до статті 56 Закону України № 1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону України № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

12.08.1993 постановою Кабінету Міністрів України № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), пунктами 1 та 3 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються інші документи, видані за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №291/99/17, що враховується судом на підставі частини 5 статті 242 КАС України.

З наданої до матеріалів справи трудової книжки серії НОМЕР_3 від 10.11.1987, яка видана на ім`я ОСОБА_1 судом зокрема встановлено, що у період з 01.04.2000 по 30.03.2001 позивач працювала на посаді секретаря-машиністки адвоката Соловйова В.М. (записи №10, 11) (а.с.27 зворотній бік).

Факт роботи позивача у період з 01.04.2000 по 30.03.2001 на посаді секретаря-машиністки адвоката Соловйова В.М. підтверджується також довідкою від 12.07.2022, яка видана адвокатом Соловйовим В.М. (а.с.44).

Тобто, страховий стаж позивача підтверджений належним чином оформленою трудовою книжкою.

В той же час відповідачем як в оскаржуваному рішенні про відмову у призначенні пенсії так і під час розгляду даної справи не вказано жодних недоліків у записах трудової книжки за період з 01.04.2000 по 30.03.2001, що перешкоджають зарахуванню даного періоду до страхового стажу позивача.

Крім того, необхідно зазначити, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 під час розгляду справи в аналогічних правовідносинах № 754/14898/15-а, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Також суд звертає увагу, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.

Дана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду в постанові від 06.04.2022 у справі № 607/7638/17.

Щодо посилань відповідача на відсутність сплати страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, як на підставу для відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 01.04.2000 по 30.03.2001 на посаді секретаря-машиністки адвоката Соловйова В.М., суд зазначає наступне.

Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з пунктом 1 статті 11 Закону України № 1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у тому числі які є резидентами Дія Сіті, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за гіг-контрактами, іншими договорами цивільно-правового характеру.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України № 1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Згідно із частинами 1, 2 статті 20 Закону України №1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до вказаного Закону нараховуються страхові внески.

Частиною 3 статті 20 Закону України №1058-IV визначено, що у разі ухилення страхувальника чи його посадових осіб від надання територіальному органу Пенсійного фонду звітності чи інших документів про сплату страхових внесків страхові внески обчислюються територіальним органом Пенсійного фонду в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, за непрямим методом виходячи з оцінки валового доходу та витрат страхувальника, кількості осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, обсягу виробленої (реалізованої) продукції (послуг), суми сплачених ним податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством.

Як передбачено частинами четвертою - шостою, дев`ятою, десятою статті 20 Закону України №1058-IV сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду, а сум страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування - на банківський рахунок Накопичувального фонду або на банківський рахунок обраного застрахованою особою недержавного пенсійного фонду - суб`єкта другого рівня системи пенсійного забезпечення.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені зазначеним Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Системний аналіз вказаних вище правових норм дає підстави дійти висновку про те, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески. При цьому, на думку суду, виходячи із змісту наведених вище правових норм, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.

Відповідно до статті 106 Закону України № 1058-ІV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Зважаючи на те, що обов`язок щодо сплати страхового внеску так і обов`язок по його нарахуванню покладено саме на страхувальника (роботодавця), а отже і відповідальність за ненарахування страхового внеску покладено також на страхувальника.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належного нарахування та сплати страхових внесків, а отже, ненарахування та несплата страхувальником страхових внесків за позивача у спірні періоди, не може бути підставою для неврахування страхового стажу при призначенні застрахованій особі пенсії.

Внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків позивач позбавлена соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 17.07.2019 (справа № 144/669/17), від 20.03.2019 (справа № 688/947/17), від 30.09.2019 (справа №414/736/17) та від 02.08.2022 (справа №560/4616/20) згідно з якою несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Крім того суд звертає увагу, що матеріали справи містять лист адвоката Соловйова В.М. від 12.07.2022 (а.с.45-47), з якого зокрема встановлено, що у період з 01.01.2000 по 11.02.2002 адвокат ОСОБА_2 у відповідності до Указу Президента України від 28.06.1999 № 746/99 «Про внесення змін до Указу Президента України від 03.07.1998 № 727 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» обрав спосіб оподаткування доходів за єдиним податком шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку.

Згідно з пунктом 6 Указу Президента України від 28.06.1999 № 746/99 «Про внесення змін до Указу Президента України від 03.07.1998 № 727 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» суб`єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником зокрема збору на обов`язкове соціальне страхування та збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Водночас із вказаного листа вбачається, що у період з 01.04.2000 по 30.03.2001 адвокат ОСОБА_2 сплачував ставку єдиного податку, яка була встановлена місцевою радою за місцем його державної реєстрації, в загальному розмірі 120 гривень на місяць: 80 гривень (за себе), а також 40 гривень (збільшення ставки єдиного податку на 50% за кожну особу), тобто за використання найманої праці ОСОБА_1 , у зв`язку із чим адвокат ОСОБА_2 був звільнений від обов`язку нарахування, відрахування та перерахування до державних цільових фондів зборів, пов`язаних з виплатою заробітної плати працівникам, які перебували у трудових відносинах з ним.

Суд вважає за необхідне зауважити, що відповідачем безпідставно не прийнято до уваги лист адвоката Соловйова В.М. від 12.07.2022, як роботодавця ОСОБА_1 та не надано йому жодної оцінки ані в оскаржуваному рішенні ані при розгляді даної справи.

Суд також звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів).

Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Так, сплата страхових внесків, як єдина підстава у відмові призначення пенсії є протиправною, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар.

Таким чином, на переконання суду відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу період роботи позивача з 01.04.2000 по 30.03.2001, відображений у трудовій книжці серії НОМЕР_3 від 10.11.1987, яка видана на ім`я ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 1 статті 30 Закону №1058-IV пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Як вже було зазначено вище частиною 1 статті 32 Закону України №1058-IV передбачено, що особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років.

Згідно з частиною 1 статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім випадку, коли пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.

Матеріали справи свідчать, що 16.06.2022 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності безстроково, у зв`язку із чим 17.06.2022 остання звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

На час настання інвалідності та на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 виповнилось повних 51 рік. Відповідно до матеріалів справи та висновків суду, викладених вище (з урахуванням зарахованого судом страхового стажу позивача) остання має страховий стаж роботи понад 12 років.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати з 16.06.2022 ОСОБА_1 пенсію по інвалідності зарахувавши до її страхового стажу період роботи з 01.04.2000 по 30.03.2001 на посаді секретаря-машиністки адвоката Соловйова Володимира Миколайовича є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Твердження відповідача стосовно того, що призначення пенсії є дискреційною функцією Пенсійного фонду суд відхиляє з огляду на таке.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України, відповідно до якої, зокрема, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання рішення суб`єкта владних повноважень протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, пунктом 4 частини 2 статті 245 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

Зокрема, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Зі змісту положень, закріплених у пункті 4 частини 2 статті 245 КАС України, вбачається, що у випадку порушення прав позивача, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2015 у справі N 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд враховує положення обов`язкової до застосування судової практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі "Олссон проти Швеції" (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року. При вирішенні вказаної справи Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що яка-небудь норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними.

Фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципам верховенства права. Таким чином, мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п. 1 статті 8.

Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави.

Крім того, згідно пункту 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Таким чином, оскільки інших підстав окрім недостатності страхового стажу, що спростовано в межах розгляду даної справи для відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії по інвалідності не вбачається, втручання у повноваження Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, як суб`єкта владних повноважень, є виправданим, оскільки відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права позивача.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Оскільки позивачем, в силу положень Закону України «Про судовий збір», судовий збір не сплачувався, то відповідно розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 14, 90, 139, 143, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.158-б, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.158-б, ) від 12.09.2022 №43 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.158-б, ) здійснити з 16.06.2022 призначення та виплату пенсії по інвалідності ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) зарахувавши до страхового стажу період роботи з 01.04.2000 по 30.03.2001 на посаді секретаря-машиністки адвоката Соловйова Володимира Миколайовича.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 05.01.2023.

Суддя І.В.Садовий