Справа № 120/14892/21-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 січня 2023 р. Справа № 120/14892/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі військова частина НОМЕР_1 НГ України, відповідач) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 НГ України та згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.07.2019 №55 його звільнено з військової служби та наказом командира військової частини НОМЕР_1 НГ України від 31.07.2019 № 185 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Однак, на день звільнення відповідачем не здійснено повного розрахунку по усім видам забезпечення.

Так, позивач зазначає, що 13.10.2021 відповідачем на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25.08.2021 у справі №120/6295/21-а виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

З огляду на вищезазначені обставини, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 15.03.2021 по 13.10.2021 у розмірі 96183,34 грн.

При цьому позивач зазначив, що при звільнені з військової служби йому також не була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно та грошова компенсація за невикористану відпустку. Така виплата проведена військовою частиною 15.03.2021. У подальшому, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.07.2021 у справі №120/2873/21-а вирішено стягнути з військовою частини НОМЕР_1 НГ України на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 31.07.2019 по 15.03.2021 включно в сумі 6189,56 грн. Тому період з моменту виключення з усіх видів грошового забезпечення по день виконання рішення суду не включено позивачем в межах цього адміністративного позову.

Ухвалою від 09.11.2021 судом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Окрім того, витребувано у військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні місяці перед звільненням та про середньоденний розмір грошового забезпечення позивача на дату його звільнення з військової служби.

Ухвалою суду від 03.12.2021 судом винесено ухвалу про витребування у відповідача доказів про суму виплат та їх складові, які були здійсненні ОСОБА_1 станом на день його виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - 31.07.2019 та які йому належали згідно із законом; докази проведення інших виплат ОСОБА_1 (в тому числі і на виконання судових рішень), що мало місце після 31.07.2019 у зв`язку з його виключенням зі списків особового складу військової частини (виплати індексації грошового забезпечення, тощо).

03.12.2021 відповідачем надані витребувані ухвалою від 09.11.2021 докази.

04.01.2022 військовою частиною НОМЕР_1 НГ України надано витребувані ухвалою від 03.12.2021 докази.

29.03.2022 судом винесено ухвалу про зупинення провадження у цій справі до припинення (скасування) воєнного стану або ж виключення військової частини НОМЕР_1 НГ України з числа військових формувань, що переведені на воєнний стан.

Ухвалою суду від 04.01.2023 поновлено провадження у цій справі.

Ухвалою про відкриття провадження у справі встановлено сторонам строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечення, зокрема, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Однак правом на подачу відзиву сторона відповідача не скористалась.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 НГ України.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.07.2019 №55 позивача звільнено з військової служби у запас.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 НГ України (по стройовій частині) від 30.07.2019 №185 позивача виключено зі списків особового складу та усіх видів грошового забезпечення з 31.07.2019.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.08.2021 у справі № 120/6295/21-а адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно.

На виконання вищезазначеного рішення суду, 13.10.2021 військовою частиною НОМЕР_1 НГ України нараховано та виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 1715,79 грн, що підтверджується розрахунком нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року, який наданий відповідачем.

01.11.2021 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 НГ України із заявою щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15.03.2021 по 13.10.2021, однак, станом на момент звернення до суду відповідь від військової частини НОМЕР_1 НГ України не надходила.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Однак, Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У вказаному рішенні також зазначено, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України, наведеними у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, щодо того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Крім того, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду також окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Як вже зазначалося, основною метою покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

В цьому контексті суд враховує, що позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення з 31.07.2019. Водночас, як зазначив сам позивач, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.07.2021 у справі №120/2873/21-а вирішено стягнути з військовою частини НОМЕР_1 НГ України на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 31.07.2019 по 15.03.2021 включно в сумі 6189,56 грн.

Між тим, судом встановлено, що 13.10.2021 відповідачем здійснено виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 в сумі 1715,79 грн.

Таким чином, час затримки остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при його звільненні з військової служби включає період з 15.03.2021 (дата по яку рішенням суду вже зобов`язано стягнути середній заробіток) по 13.10.2021 (дата виплати індексації грошового забезпечення), що становить 213 календарних днів.

Середньоденний заробіток позивача становить 417,77 грн. ((12742,00 + 12742,00) / (30+31)). Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 88985,01 грн. (417,77 грн х 213 календарних днів).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплачених сум індексації грошового забезпечення 1715,79 грн, з відповідача не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 88985,01 грн, адже така істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

У постанові від 18.07.2018 в справі № 825/325/16 Верховний Суд вказав на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання вимог ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч. 5 ст. 242 КАС України.

Так, в постанові від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) Верховний Суд сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.

Зокрема, при вирішенні справи суд з`ясував, що істотність частки невиплачених сум грошового забезпечення (1715,79 грн) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 15.03.2021 по 13.10.2021 становить 1,93 % (1715,79 грн / 88985,01 грн х 100%).

Отже, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 1,93 % розраховується наступним чином: 417,77 грн (середньоденний заробіток позивача) х 1,93 % = 8,06 грн. середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 8,06 грн. х 213 (дні затримки розрахунку) = 1716,78 грн.

Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 1716,78 грн. з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.

Окрім того, виходячи із наведених вище принципів та застосовуючи визначені Верховним Судом критерії для зменшення розміру середнього заробітку, суд також враховує і обставини, за яких пов`язана тривалість періоду проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні та виплату усіх компенсаційних сум, адже саме тривалість періоду затримки виплат зумовила і зростання розміру середньої заробітку.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, не допускаючи при цьому дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд не може не врахувати тієї обставини, що особа, будучи обізнаною з тим, що звернення до суду з вимогами про виплату складових заробітної плати (грошового забезпечення) будь-якими строками не обмежуються, може тривалий час не звертатися до суду з приводу їх невиплати роботодавцем при звільненні і тим самим штучно збільшувати розмір виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У даному ж випадку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як спеціальний вид відповідальності роботодавця, має на меті відшкодувати працівникові збитки від порушення його майнових прав.

Втім, така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця.

Тому, на думку суду, стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку, яка перевищує розмір фактично невиплачених позивачеві сум при звільненні, не відповідатиме завданням адміністративного судочинства та є неспівмірним з тією шкодою для законних прав, якої позивач зазнав у зв`язку з протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Отже, за результатами дослідження обставин справи та враховуючи критерії, які за висновками Верховного Суду можуть застосовуватись судом для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд доходить висновку про відповідність вищезазначеної суми 1716,78 грн принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених законом заходів відповідальності.

Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 НГ України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні.

Визначаючись з приводу позовної вимоги зобов`язального характеру, суд зазначає, що остання підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 15.03.2021 по 13.10.2021 в сумі 1716,78 грн.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями частини 3 статті 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись ст.73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з 15.03.2021 по 13.10.2021.

Стягнути з військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки у проведенні розрахунку при звільненні з 15.03.2021 по 13.10.2021 в сумі 1716,78 грн (одна тисяча сімсот шістнадцять гривень сімдесят вісім копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).
Відповідач: військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).
Рішення суду в повному обсязі сформовано: 04.01.2023.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна