Справа № 260/8142/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/8142/21 пров. № А/857/11040/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Кухтея Р.В., Онишкевича Т.В.,

за участі секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Ленько А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року у справі № 260/8142/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

суддя в 1-й інстанції Рейті С.І.,

час ухвалення рішення 124 год. 09 хв.,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 20.06.2022,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Ужгородської міської ради (далі також відповідач, Ужгородська міська рада) та просив:

Визнати протиправним та скасувати Рішення ХІІІ сесії VІІІ скликання Ужгородської міської ради № 532 від 29.11.2021 року «Про виконання рішення суду» в частині включення ОСОБА_1 до складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VІІ скликання;

Визнати Рішення ХІІІ сесії VІІІ скликання Ужгородської міської ради № 533 від 29.11.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 » протиправним та скасувати;

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника міського голови Ужгородської міської ради;

Стягнути з Ужгородської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 459 476,64 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 29.11.2021 року рішенням XIII сесії VII скликання Ужгородської міської ради № 532 «Про виконання судового рішення» ОСОБА_1 було поновлено на посаді першого заступника міського голови Ужгородської міської ради на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду у справі № 260/192/21 та включено ОСОБА_1 до складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VII скликання (за посадою). Того ж дня, на одному пленарному засіданні відповідача, 29.11.2021 року рішенням XIII сесії VII скликання Ужгородської міської ради № 533 «Про звільнення ОСОБА_1 » його було звільнено з посади першого заступника міського голови на підставі п. 2 статті 36 КЗпП та частини 1 статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування» з 08.12.2020 року.

Позивач вважає оскаржувані рішення протиправними, прийнятими з порушенням норм чинного законодавства та такими, що підлягають скасуванню. Зокрема вказує про те, що під час здійснення виконавчого провадження відповідач оскаржуваним рішенням №532 поновив позивача на посаді першого заступника міського голови, проте незаконно включив останнього до складу виконавчого комітету VII скликання рішенням сесії VIII скликання, оскільки повноваження ради VII скликання закінчилися 08 грудня 2020 року з моменту складання присяги депутатами Ужгородської міської ради VIII скликання. Позивач вважає, що виконавчий комітет жодних законних підстав формувати, змінювати чи затверджувати склад неіснуючого виконавчого органу ради попереднього скликання не має.

Також позивач вказує про те, що рішенням суду його було поновлено на посаді першого заступника міського голови 09 червня 2021 рок, однак на думку позивача, відповідач не поновив його на посаді, адже працівник вважається поновленим на посаді з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі, ознайомлення з ним працівника та його фактичного допуску до виконання попередніх обов`язків. Однак, відповідачем не вчинено дій щодо виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді та фактично не виконав рішення суду у справі №260/192/21, отже підстави розглядати питання звільнення не поновленого працівника(тобто особи, яка фактично не перебуває з відповідачем у трудових відносинах) відсутні, включення проекту рішення про звільнення є передчасним та таким, що суперечить чинному законодавству в розумінні статті 19, ч. 6 статті 46 Конституції України.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувати Рішення ХІІІ сесії VІІІ скликання Ужгородської міської ради № 532 від 29 листопада 2021 року «Про виконання рішення суду» частково - в частині включення ОСОБА_1 до складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VІІ скликання (за посадою).

Визнано протиправним та скасувати Рішення ХІІІ сесії VІІІ скликання Ужгородської міської ради № 533 від 29 листопада 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді першого заступника міського голови Ужгородської міської ради, з 8 грудня 2020 року.

Стягнуто із Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 червня 2021 року по 08 червня 2022 року, в розмірі 455191,92 грн. (чотириста п`ятдесят п`ять тисяч сто дев`яносто одна гривня дев`яносто дві копійки), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника міського голови Ужгородської міської ради та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 38389,70 грн. (тридцять вісім тисяч триста вісімдесят дев`ять гривень сімдесят копійок) підлягало до негайного виконання.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Ужгородська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій вказує про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вимоги апеляційної скарги зокрема обґрунтовує тим, що аналіз норми частини 3 статті 51 Закону № 280/97-ВР дає однозначні підстави для висновку, що законодавець встановлює чіткий обов`язок щодо включення до складу виконавчого комітету посади заступника (в тому числі першого) міського голови. Тому особа, яка займає посаду заступника міського голови, має входити до складу виконавчого комітету міської ради за законом в силу займаної посади. Оскільки станом на 29.09.2020 року (на час звільнення позивача) діяв виконавчий комітет Ужгородської міської ради сьомого скликання, то згідно вимог частини 3 статті 51 Закону України від 21 травня 1997 року, № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» заступник (в т.ч. перший) повинен включатися в склад виконавчого комітету з дати його поновлення на посаді.

Також звертає увагу на те, що суд 1-ої інстанції не врахував обставину, що ОСОБА_1 обирався/затверджувався Ужгородською міською радою сьомого скликання на посаду першого заступника міського голови, а станом на час пред`явлення позову обрана і здійснює свої повноваження Ужгородська міська рада восьмого скликання, а отже позивача не може бути поновлено на посаді яку він раніше обіймав, навіть не зважаючи на висновки суду щодо протиправності такого звільнення. Апелянт вважає, що навіть якби суд і встановив порушення законодавства при звільненні позивача, то поновлення його на роботі є неможливим, так як виконавчий комітет Ужгородської міської ради 7-го скликання припинив свої повноваження і чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії трудового договору в судовому порядку, оскільки ОСОБА_1 у свій час був затверджений на посаду на умовах строкового трудового договору. Цей строк визначено частиною першою статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з тексту якої випливає, що заступники міських голів затверджуються на посаду міською радою на строк її повноважень.

Відтак апелянт враховуючи, що посада позивача є виборною, а строк перебування на ній припинено у зв`язку із закінченням повноважень виконавчого комітету Ужгородської міської ради 7-го скликання, вважає, що звільнення заступника міського голови, як посадової особи органів місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади, у зв`язку із закінченням повноважень, має здійснюватися відповідно до положень статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», який є спеціальним законом по відношенню до здійснення місцевого самоврядування та проходження служби в органах місцевого самоврядування. Рішення про утворення нового виконавчого комітету Ужгородської міської ради є самостійною та достатньою підставою для звільнення позивача із займаної ним посади.

З таких обставин вказує про те, що рішення XIII сесії VIII скликання Ужгородської міської ради № 533 від 29 листопада 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 » є правомірним і відповідно позовні вимоги Позивача про його скасування та поновлення на роботі, а саме на посаді першого заступника міського голови не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до частини 1 статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» термін його повноважень на виборній посаді закінчився 08 грудня 2020 року. Під час розгляду справи позивач з посиланням на належні та допустимі докази не довів суду, в чому саме полягає порушення особисто його прав та інтересів у зв`язку з прийняттям рішення Ужгородської міської ради від 29.11.2021 року №533 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник апелянта в режимі відеоконференції у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням І сесії VII скликання Ужгородської міської ради від 26.11.2015 року за № 4 затверджено ОСОБА_1 першим заступником міського голови.

28.09.2020 року розпорядженням Ужгородського міського голови №148-р «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено з посади першого заступника міського голови у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року у справі № 260/192/21 (головуючий - суддя Іванчулинець Д.М.) задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування Розпорядження Ужгородського міського голови за № 148-р від 28.09.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади першого заступника міського голови у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників та поновлено ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді першого заступника міського голови Ужгородської міської ради з 29.09.2020 року.

Рішенням ХІІІ сесії VІІІ скликання Ужгородської міської ради від 29.11.2021 року за № 532 «Про виконання рішення суду» ОСОБА_1 поновлено з 29.09.2020 року на посаді першого заступника міського голови та включено його, в порядку ч. 3 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VІІ скликання (за посадою).

В подальшому, рішенням ХІІІ сесії VІІІ скликання Ужгородської міської ради від 29.11.2021 року за № 533 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено з 08.12.2020 року з посади першого заступника міського голови в зв`язку з формуванням нового складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VІІІ скликання.

Не погоджуючись із рішеннями відповідача щодо включення позивача до складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VІІ скликання та його звільнення, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зокрема вказав про те, що відповідач протиправно, за відсутності на те необхідних правових підстав, всупереч заяві позивача про категоричне заперечення включення його до складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VІІ скликання, прийняв спірне рішення від 29.11.2021 року за № 532 в частині, що стосується включення ОСОБА_1 до складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VІІ скликання (за посадою).

Також суд вказав про те, що в той же день, формально виконавши рішення суду про поновлення ОСОБА_1 1 на роботі, на ХІІІ сесії Ужгородською міською радою в порядку черговості прийнято рішення за № 533 «Про звільнення ОСОБА_1 », яким позивача звільнено з 08.12.2020 року з посади першого заступника міського голови в зв`язку з формуванням нового складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VІІІ скликання. Суд звернув увагу на те, що про формальність виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі свідчить також і викладене представником відповідача у відзиві на позовну заяву твердження, що факт формування 08.12.2020 року виконавчого комітету Ужгородської міської ради VІІІ скликання, що підтверджено рішенням І сесії Ужгородської міської ради VІІІ скликання від 08.12.2020 року № 6 «Про утворення виконавчого комітету Ужгородської міської ради VІІІ скликання», виключає можливість поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника міського голови.

Суд також вказав про те, що при вирішенні судом спору про поновлення на роботі на користь працівника трудові відносини фактично відновляться, якщо (окрім власне рішення суду) матимуть місце волевиявлення працівника і роботодавця у формі відповідних передбачених законом дій, спрямованих на його виконання. Отже, для того щоб трудові відносини відновилися не достатньо лише рішення суду як правовідновлювального юридичного факту, а й потрібно, зокрема, щоб поновлена особа фактично приступила до роботи. З боку роботодавця для повноцінного відновлення трудових відносин також вимагається вчинення певних дій, спрямованих на виконання відповідного рішення суду, без яких відновлення правового становища працівника, яке існувало до моменту його незаконного звільнення, не може вважатися таким, що відбулося. Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Суд дійшов висновку, що в порушення приписів трудового законодавства, фактичного поновлення позивача на посаді не відбулося та позивачу не було забезпечено фактичний доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків, з огляду на що - рішення про його звільнення прийнято відповідачем передчасно.

Також суд дійшов висновку, що позовна вимога про поновлення на посаді є похідною від вимоги про оскарження рішення Ужгородської міської ради, за яким позивача звільнено з посади, та зважаючи на висновок суду про протиправність рішення Ужгородської міської ради від 29.11.2021 року за № 533 та його скасування - позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого його було звільнено (на займаній на час звільнення посаді першого заступника міського голови Ужгородської міської ради), із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Аналізуючи правові підстави прийняття Рішення ХІІІ сесії VІІІ скликання Ужгородської міської ради № 532 від 29.11.2021 року «Про виконання рішення суду» в частині включення ОСОБА_1 до складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VІІ скликання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції припустився помилкового трактування обставин звільнення позивача, мотивуючи це фактом виникнення нового звільнення ОСОБА_1 та здійсненням оцінки прийнятого рішення Ужгородською міською радою в контексті дотримання вимог трудового законодавства та частково аналізуючи правовий статус ОСОБА_1 , котрий працював і був звільненим на час виконання діяльності у складі виконавчого комітету Ужгородської міської ради VII скликання.

Колегія суддів звертає увагу, що повна резолютивна частина Рішення ХІІІ сесії VІІІ скликання Ужгородської міської ради № 532 від 29.11.2021 року «Про виконання рішення суду» викладена в наступному змісті: « Поновити ОСОБА_1 з 29 вересня 2020 року на посаді першого заступника міського голови та включити його, в порядку частини 3 статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VІІ скликання».

Зміст копії трудової книжки позивача, який долучений до матеріалів справи, засвідчує про здійснення документальної процедури поновлення на роботі ОСОБА_1 , оскільки п.40 долученої трудової книжки містить запис : «Поновлений на посаді першого заступника міського голови. Рішення сесії міської ради від 29.11.2021 №532».

Колегія суддів вважає, що підставою прийняття вказаного рішення слугувало набрання чинності судового рішення у справі № 260/192/21. Оцінка обставин звільнення не може бути предметом оцінки у вказаній судовій справі, за фактом настання доведеності і набрання чинності попереднього судового рішення. На момент розгляду вказаної апеляційної скарги сторони у справі не спростували вказаних обставин, з огляду на прийняття до розгляду касаційної скарги у справі № 260/192/21.

Позивач звертаючись до суду з вимогою про оскарження рішення №532 в частині «…та включити його, в порядку частини 3 статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VІІ скликання», не заперечив факт формального виконання судового рішення у справі №260/192/21, наголошуючи про відсутність реального виконання, а саме: допуску працівника до роботи, забезпечення робочим місцем і функціональними обов`язками, виплатою заробітної плати, тощо. Вказані обставини, на думку колегії суддів, підтверджують те, що Рішення ХІІІ сесії VІІІ скликання Ужгородської міської ради № 532 від 29.11.2021 року «Про виконання рішення суду» підлягає оцінці згідно вимог ст.ст. 382-383 КАС України та дотриманням принципу дискреційних повноважень органів державної влади.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимогами статті 25 Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.

Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої 11.03.1980, державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №802/1286/18-а.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання протиправним та скасування Рішення ХІІІ сесії VІІІ скликання Ужгородської міської ради № 532 від 29.11.2021 року «Про виконання рішення суду», оскільки це стосується стадії контролю за виконанням судового рішення про поновлення на посаді.

Що стосується оцінки рішення ХІІІ сесії VІІІ скликання Ужгородської міської ради від 29.11.2021 року за № 533 «Про звільнення ОСОБА_1 », на виконання якого ОСОБА_1 звільнено з 08.12.2020 року з посади першого заступника міського голови, в зв`язку з формуванням нового складу виконавчого комітету Ужгородської міської ради VІІІ скликання, колегія суддів висловлює наступні міркування.

В ході розгляду вказаної апеляційної скарги встановлено, що в порушення приписів трудового законодавства, фактичного поновлення позивача на посаді не відбулося.

Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

У Постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року (справа № 280/5734/21, адміністративне провадження № К/990/8165/22) наведено наступні ознаки процедури поновлення працівника на посаді :

«41. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

42. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків».

У Постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року (справа № 813/2837/18, адміністративне провадження № К/9901/30550/19) наведено:

«44. Водночас поновлення на роботі має бути реальним, тобто з відновленням трудових відносин між працівником і роботодавцем, що, виходячи зі змісту трудового договору та порядку його укладення, передбачає не лише винесення наказу про поновлення працівника на роботі, але і фактичний допуск його до роботи, виконання працівником своїх службових (посадових) обов`язків, а роботодавцем - обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату.

Отже, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Зважаючи на наведене, саме суб`єкт владних повноважень є взірцем щодо виконання конституційних повноважень, якими наділяється державний орган за законом, а тому зміст прийнятих рішень не повинен суперечити верховенству права та обов`язку щодо виконання судового рішення. Виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Наведене колегією суддів, дає підстави для визнання протиправним та скасування рішення ХІІІ сесії VІІІ скликання Ужгородської міської ради від 29.11.2021 року за № 533 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Що стосується стягнення з Ужгородської міської ради розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України. Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

На вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вказані правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові Верховного Суду від 20.07.2022 року у справі № 204/3645/20 (провадження № 61-2520св22).

Наведені висновки заперечують право на позивача на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відсутнє поняття «прогул» в правовій ситуації, що охоплена предметом судового спору.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Колегія суддів приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Судова колегія, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог в зазначеній частині, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову з вищенаведених мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ужгородської міської ради задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року у справі № 260/8142/21 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Рішення ХІІІ сесії VІІІ скликання Ужгородської міської ради № 533 від 29 листопада 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. В. Кухтей
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 30 грудня 2022 року