Справа № 120/3985/22
Суддя: Свентух Віталій Михайлович
Дата ухвалення: 2022-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 грудня 2022 р. Справа № 120/3985/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Свентуха Віталія Михайловича,

за участю:

секретаря судового засідання: Марисік Ю.В.,

представника позивача: Дунаєв І.Б.,

представника відповідача (1): Чудак В.Д.,

відповідача (2): ОСОБА_1,

третя особа: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом Релігійної громади Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області до Вапнярської селищної ради (1), Вапнярського селищного голови ОСОБА_1 (2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Тульчинська районна військова адміністрація Вінницької області про визнання протиправними та скасування рішення, розпорядження,-

ВСТАНОВИВ:

до Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви Релігійної громади Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області до Вапнярської селищної ради про визнання протиправними та скасування рішення, розпорядження.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю рішення 28 сесії 8 скликання Вапнярської селищної ради №1562 від 10 травня 2022 року "Про заборону діяльності релігійних громад Української Православної Церкви на території Вапнярської територіальної громади" та розпорядження Вапнярського селищного голови №107-О від 11 травня 2022 року "Про заборону діяльності релігійних громад Української Православної Церкви на території Вапнярської територіальної громади".

Ухвалою суду від 23.05.202 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

09.06.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач (1) просить відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, з наступних підстав.

На підставі Закону України "Про правовий режим воєнного стану" та за погодженням із начальником Тульчинської районної військової адміністрації 10 травня 2022 року на 28 сесії VIII скликання Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, керуючись ст. 25, ст. 26 п. 47 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про правовий режим воєнного стану", з метою консолідації українського суспільства, захисту нацбезпеки і територіальної цілісності України, запобігання колабораціонізму, припинення розпалювання міжрелігійної ворожнечі та дестабілізації релігійного середовища в Україні, недопущення розколу Вапнярської територіальної громади на релігійному підґрунті, антиукраїнської діяльності, спекуляції на віруваннях мешканців, враховуючи відкриту проросійську пропаганду в храмах Української Православної Церкви, яка підпорядковується патріарху ОСОБА_2 та відкрито підтримує загарбницькі дії агресора, враховуючи звернення жителів громади прийняла рішення №1562 "Про заборону діяльності релігійних громад Української Православної Церкви на території Вапнярської територіальної громади".

Надалі, 11 травня 2022 року селищний голова відповідно до пункту 20 частини 4 статті 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в У країні" за погодженням із головою районної військової адміністрації та на підставі рішення позачергової двадцять восьмої сесії VIII скликання Вапнярської селищної ради від 10 травня 2022 року №1562 видав Розпорядження № 107-0 "Про заборону на території Вапнярської територіальної громади діяльності релігійних громад Української Православної Церкви".

Селищна рада вважає прийняті рішення та розпорядження законними й обґрунтованими.

Додатково зазначили, що держава Україна, знаходячись у воєнному стані, має право здійснювати всі повноваження, необхідні для припинення на час війни діяльності синоду Української православної церкви як органу управління релігійного об`єднання громадян України та/або заборони в Україні діяльності Російської православної церкви, а органи місцевого самоврядування мають право забороняти діяльність на своїй території релігійних організацій Української православної церкви Московського патріархату, що цілком узгоджується зі Статутом і міжнародно-правовими Актами ООН, засновником і повноправним членом якої є Україна.

20.06.2022 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якому останній вважає доводи відповідача необґрунтованими, а адміністративний позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки дії щодо заборони діяльності релігійної громади можуть вчиняти військові командування разом із військовими адміністраціями лише у разі розпалювання релігійної ворожнечі, яка позивачем не проводиться, жодних протиправних дій не вчиняється, а навпаки члени релігійної громади підтримують Збройні Сили України, як матеріальною допомогою, так і релігійними засобами, шляхом молитв.

Більше того, закон теоретично передбачає такі обмеження, які можуть бути здійснені виключно військовим командуванням разом із військовими адміністраціями або із залученням органів місцевого самоврядування, а також дозволяються лише обмеження, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, прав і свобод інших громадян.

Вказали, що згідно зі статтею 1 Статуту релігійної громади смт. Вапнярка Томашпільського району УПЦ, релігійна громада утворена з метою спільного сповідання і поширення православної християнської віри і складається з священнослужителів, церковнослужителів і мирян. Жодної іншої мети громада не має та не передбачає.

Також зазначили, що Українська православна церква є повністю незалежною у своєму управлінні від Руської православної церкви. Відповідний документ про це був ще в 1990 році підписаний Святішим Патріархом Московським і всієї Русі Алексієм II. Згідно з грамотою від 27 жовтня 1990 року, підписаною Алексієм II на підставі рішення Архієрейського Собору 25-27 жовтня 1990 року визнано Українську православну церкву незалежною та самостійною в своєму управлінні.

Таким чином, жоден з доводів відповідача про те, що релігійні громади Української православної церкви, які діють на території Вапнярської територіальної громади є складовою частиною Російської православної церкви, що члени релігійної громади Української православної церкви розпалюють міжрелігійну ворожнечу, здійснюють відкриту проросійську пропаганду в храмах Української православної церкви та відкрито підтримують загарбницькі дії агресора не знайшли свого підтвердження, оскільки є надуманими та не підтвердженими належними та допустимими доказами, адже Українська православна церква не є власністю жодного патріархату, а є частиною усієї православної церкви, як і Православна церква України, і усі вони сповідують догмати віри та святі канони.

22.06.2022 року представником відповідача (1) подано заперечення на відповідь на відзив у яких останній вказав, що доводи позивача, що засідання постійних комісії відбулось безпідставно, з надуманих селищним головою причин не відповідають дійсності та вводять суд в оману.

Ухвалою суду від 23.06.2022 року розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 11.07.2022 року продовжено строк проведення підготовчого судового засідання на 30 днів.

Ухвалою суду від 18.08.2022 року у задоволенні клопотання представника Вапнярської селищної ради про закриття провадження у справі відмовлено.

Ухвалою суду від 18.08.2022 року у задоволенні клопотання представника Вапнярської селищної ради про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.

Ухвалою суду від 18.08.2022 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Вапнярського селищного голову ОСОБА_1 .

Крім того, даною ухвалою також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Тульчинську районну військову адміністрацію Вінницької області.

20.08.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач (2) просить відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, оскільки діяльність будь-яких релігійних організацій та їх членів має відбуватись лише в межах чинного законодавства України, а наслідком його порушення повинні бути відповідні каральні санкції з боку державних інституцій щодо тих осіб та органів, які умисно чи не умисно припустились таких порушень.

01.09.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідача (2), у якій представник позивача зазначив, що приймаючи оскаржуване рішення та розпорядження відповідачі не зазначили доказів, які вказують на діяльність позивача, яка б завдавала шкоду інтересам суспільства і держави, була спрямована на ліквідацію незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом, порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підривала її безпеку, незаконному захопленню державної влади, здійснювала пропаганду війни, насильства, розпалювала міжетнічну, расову, релігійну ворожнечу, посягала на права і свободи людини чи здоров`я населення.

05.09.2022 року представником Тульчинської районної військової адміністрації подано пояснення щодо позову у яких останній вказав, що погодження рішення сесії Вапнярської селищної ради "Про заборону діяльності релігійних громад УПЦ на території Вапнярської територіальної громади" відбулося з метою захисту населення, відповідно до вимог та повноважень військової адміністрації. Саме ж рішення, є законним, оскільки його результатом є забезпечення правопорядку, інтересів громади та упередження незаконних дій зі сторони представників УПЦ смт. Вапнярки.

06.09.2022 року відповідачем (2) надіслано заперечення на відповідь на відзив у яких останній зауважив, що твердження позивача на те що їх релігійна громада не розповсюджує ворожнечі між громадянами не відповідає дійсності.

12.09.2022 року представником позивача надано додаткові пояснення у яких зазначено, що релігійна громада, являючись окремою юридичною особою, не входить до складу російської православної церкви, а діє виключно в межах чинного законодавства України, керуючись православними канонами, з метою сповідання і поширення православної християнської віри.

Ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, занесеної секретарем судового засідання до протоколу судового засідання 22.09.2022 року заяву позивача про зменшення позовних вимог прийнято до розгляду. Розглядати справу за наступними позовними вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення 28 сесії VIII скликання Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 10 травня 2022 року №1562 "Про заборону діяльності релігійних громад Української Православної Церкви на території Вапнярської територіальної громади" в частині заборони діяльності релігійної громади Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, керівником якої являється ОСОБА_3 ;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Вапнярського селищного голови від 11 травня 2022 року №107-О "Про заборону діяльності релігійних громад Української Православної Церкви на території Вапнярської територіальної громади" в частині заборони діяльності релігійної громади Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, керівником якої являється ОСОБА_3 .

Ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, занесеної секретарем судового засідання до протоколу судового засідання 22.09.2022 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено.

Ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, занесеної секретарем судового засідання до протоколу судового засідання 22.09.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні 29.12.2022 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини які викладені в позовній заяві, відповідях на відзиви та додаткових поясненнях.

Представники відповідачів позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні з підстав, що викладені у поданих суду письмових відзивах та запереченнях на відповіді на відзиви.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи.

Дослідивши подані сторонами докази, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ст.25, ст. 26 п. 47 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про правовий режим воєнного стану", з метою консолідації українського суспільства, захисту нацбезпеки і територіальної цілісності України, запобігання колабораціонізму, припинення розпалювання міжрелігійної ворожнечі та дестабілізації релігійного середовища в Україні, недопущення розколу Вапнярської територіальної громади на релігійному підґрунті, антиукраїнської діяльності, спекуляції на віруваннях мешканців, враховуючи відкриту проросійську пропаганду в храмах Української Православної Церкви, яка підпорядковується патріарху ОСОБА_2 та відкрито підтримує загарбницькі дії агресора, враховуючи звернення жителів громади, 10 травня 2022 року Вапнярська селищна рада на 28 сесії 8 скликання прийняла рішення №1562 "Про заборону діяльності релігійних громад Української Православної Церкви на території Вапнярської територіальної громади".

Пунктом 1 вказаного рішення заборонено на території Вапнярської територіальної громади діяльність релігійних громад Української Православної Церкви, як складової частини Російської Православної церкви.

Надалі, 11 травня 2022 року селищний голова відповідно до пункту 20 частини 4 статті 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" за погодженням із Тульчинською районною військовою адміністрацією Вінницької області та на підставі рішення 28 сесії VIII скликання Вапнярської селищної ради від 10 травня 2022 року №1562 видав Розпорядження № 107-0 "Про заборону на території Вапнярської територіальної громади діяльності релігійних громад Української Православної Церкви".

На переконання позивача рішення 28 сесії VIII скликання Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 10 травня 2022 року №1562 та розпорядження Вапнярського селищного голови від 11 травня 2022 року №107-О в частині заборони діяльності релігійної громади Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, керівником якої являється ОСОБА_3 є протиправними, а тому їх слід скасувати.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

За приписами частин 1, 3 статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Згідно із частинами 1, 4 статті 3 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" від 23.04.1991 від №987-ХІІ (далі - Закон №987-ХІІ) кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Батьки або особи, які їх замінюють, за взаємною згодою мають право виховувати своїх дітей відповідно до своїх власних переконань та ставлення до релігії. Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Відповідно до частин 1, 5 статті 5 Закону №987-ХІІ в Україні здійснення державної політики щодо релігії і церкви належить виключно до відання України. Церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству. Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії. Усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається.

Частинами 1, 3 статті 8 Закону № 987-ХІІ передбачено, що релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням). Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

За приписами частини 1 статті 29 Закону № 987-ХІІ забезпечення виконання та додержання законодавства про свободу совісті, світогляду, віросповідання та релігійні організації здійснюють у межах компетенції центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері релігії, інші центральні органи виконавчої влади, органи прокуратури, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 9 статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, порушувати у порядку, визначеному Конституцією та законами України, питання про заборону діяльності політичних партій, громадських об`єднань, якщо вона спрямована на ліквідацію незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом, порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підрив її безпеки, незаконне захоплення державної влади, пропаганду війни, насильства, на розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, посягання на стійкість критичної інфраструктури, права і свободи людини, здоров`я населення.

Згідно із частинами 1, 3 статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Частинами 1, 2 статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 року №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (частина перша статті 10 Закону №280/97-ВР).

Згідно із статтею 25 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

За приписами частин 1, 2, 10 статті 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Конституційний Суд України у рішенні від 16.04.2009 року №7-рп/2009 зазначив, що гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

Відповідно до частини 2 статті 43 Закону №280/97-ВР районні і обласні ради можуть розглядати і вирішувати на пленарних засіданнях й інші питання, віднесені до їх відання цим та іншими законами.

Загальна компетенція селищних рад визначена статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Стаття 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачає виключну компетенцію селищних рад.

Позивачем наведені мотиви за яких він вважає, що Вапнярська селищна рада не наділена повноваженнями щодо прийняття оскаржуваного рішення.

Приймаючи оскаржуване рішення Вапнярська селищна рада керувалась ст. 25, п. 47 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Законом України "Про правовий режим воєнного стану".

Пунктом 47 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо прийняття рішення про дострокове припинення повноважень органів територіальної самоорганізації населення у випадках, передбачених цим Законом.

Суд погоджується із твердженнями представника позивача, що наведена норма не наділяє компетенцією Вапнярську селищну раду у прийнятті рішення "Про заборону діяльності релігійних громад Української Православної Церкви на території Вапнярської територіальної громади" №1562 від 10 травня 2022 року.

Отже, послання у рішенні Вапнярської селищної ради на пункт 47 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є некоректним та не відображає регулювання змісту порушеного і вирішеного питання, а стосується виключно органів територіальної самоорганізації, до яких релігійні громади не відносяться.

Втім, в ході розгляду справи представниками відповідачів звернуто увагу суду, що оскаржувані рішення прийняті відносно релігійних громад, як складової частини Російської Православної церкви, а тому наполягали, що відсутнє порушення прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту.

В контексті викладеного суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на викладене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах № 826/4741/16 від 19 серпня 2020 року та № 826/15510/16 від 18 травня 2022 року.

У даному випадку, рішенням Вапнярської селищної ради та розпорядженням Вапнярського селищного голови заборонено на території Вапнярської територіальної громади діяльність релігійних громад Української Православної Церкви, як складової частини Російської Православної церкви.

Позивачем долучено до матеріалів справи письмові пояснення в яких ним наведено твердження про самостійність Релігійної громади Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області та про неможливість віднесення її до складової частини Російської Православної церкви.

Аналогічного змісту пояснення наведені в судовому засіданні представником позивача.

В розвиток наведеного представниками відповідачів в судовому засіданні зазначено, що із прийняттям оскаржуваних рішення Вапнярської селищної ради та розпорядження селищного голови не відбулось змін у життєдіяльності Релігійної громади Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області.

Визначальним при вирішенні питання щодо впливу оскаржуваних рішення та розпорядження на права, інтереси та обов`язки позивача є встановлення обставин фактичної можливості реалізації цих рішень у майбутній життєдіяльності релігійної громади. Особливої уваги заслуговує факт наявності змін у правовідносинах, які склались між сторонами після прийняття таких рішень. Відсутність відповідних змін та встановлення фактів неможливості подальшої реалізації прийнятих рішень свідчить про їх декларативний характер, що унеможливлює звуження змісту прав та інтересів, а також покладення додаткових обов`язків на сторони.

На переконання суду, оскаржувані рішення та розпорядження є нічим іншим, ніж відображенням волевиявлення територіальної громади, інтереси якої представляють у селищній раді голова та депутати.

В свою чергу, це волевиявлення відображено у рішенні Вапнярської селищної ради №1562 від 10 травня 2022 року та розпорядженні Вапнярського селищного голови №107-О від 11 травня 2022 року виключно щодо діяльності релігійних громад Української православної церкви, як складової частини Російської православної церкви.

Отже, із прийняттям спірних рішення та розпорядження не відбулось змін у змісті правовідносин між позивачем та Вапнярською територіальною громадою, оскільки релігійна громада Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області функціонує та не припиняла діяльність, а жодних заходів примусового характеру не застосовувалось та не може бути застосовано.

При цьому, громадяни Вапнярської територіальної громади не позбавлені права на віросповідання, відправлення релігійних культів і ритуальних обрядів, вести релігійну діяльність в Українській Православній Церкві смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, що також свідчить про відсутність порушених прав та інтересів позивача.

Отже, оскаржувані рішення та розпорядження мають суто декларативний характер і фактично не створюють перешкод у функціонуванні релігійної громади Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що доводи позивача про порушення його прав є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваних рішення та розпорядження на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача.

На переконання суду, оскаржувані рішення та розпорядження не спричинили негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди. Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача у даному випадку є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

При вирішенні даного спору суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові від 13.08.2020 у справі №369/3756/16-а, де Верховний Суд зазначив, що обов`язковою умовою оцінки судом рішення суб`єкта владних повноважень та/або органів місцевого самоврядування є доведеність позивачем порушення таким рішенням його прав та законних інтересів. При цьому таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення, що не дозволяє скаржитися щодо певних обставин абстрактно лише тому, що заявник вважає, що спірне рішення начебто впливає на правове становище позивача та третіх осіб. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень та/або органами місцевого самоврядування особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Відтак, оскільки позивачем не наведено обґрунтованих мотивів і не надано відповідних доказів, яким чином спірні рішення та розпорядження порушують його права або інтереси, тобто породжують, змінюють або припиняють його права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, а під час розгляду справи встановлено відсутність порушеного права позивача, яке підлягало б судовому захисту, тому з наведених вище мотивів та підстав суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що у разі відмови у задоволені позову судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 242, 243, 245, 246, 250, 257, 262, 268-273, 278, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Релігійна громада Української Православної Церкви смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області (вул. Островського, 3, смт. Вапнярка, Томашпільський район, Вінницька область, 24240, );

Відповідач (1): Вапнярська селищна рада (вул. Незалежності, 140, смт. Вапнярка, Томашпільський район, Вінницька область, 24240, );

Відповідач (2): Вапнярський селищний голова ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_1 );

Третя особа: Тульчинська районна військова адміністрація Вінницької області (вул. Миколи Леонтовича, 1, м. Тульчин, Вінницька область, 23600, );

Повний текст рішення складено 03.01.2023 року.

Суддя Свентух Віталій Михайлович