Справа № 380/23824/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/23824/21 пров. № А/857/13028/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2022 року, ухвалене суддею Лунь З.І. у м. Львові у порядку письмового провадженя за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 380/23824/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

10 грудня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Львівській області, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області, якими визначено зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості, (податковий період 2020 рік) від 10.06.2021:

- №1-1325 на суму 8096,01 грн;

- № 1-1325 на суму 10570,70 грн;

- № 1-1325 на суму 7847,50 грн;

- № 1-1325 на суму 383,59 грн;

- № 1-1325 на суму 10153,35 грн;

- №1-1325 на суму 8412,92 грн;

- № 1-1325 на суму 8083,89 грн.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що він відповідає необхідній ознаці сількогосподарського товаровиробника, що передбачає застосування до будівель та споруд, що перебувають у його власності та призначені для використання у сільськогосподарській діяльності, податкової пільги у вигляді неоподаткування таких об`єктів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2022 року адміністративний позов задоволено. Здійснено розподіл понесених позивачем судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що свинарники та офіс-вагова, що належать ОСОБА_1 на праві приватної власності, не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу положень пункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на те, що відповідно до АІС «податковий блок» - «Об`єкти нерухомого майна» - «Реєстр платників податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», у власності фізичної особи гр. ОСОБА_1 перебувають об`єкти нерухомого майна, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 відносяться до класу 1271 «Будівлі сількогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства». У період з 01.01.2020 по 31.12.2020 на дані об`єкти нерухомого майна контролюючим органом нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та сформовано податкові повідомлення-рішення форми «Ф» від 10.06.2021 №1-1325 на суму 8096,01 грн, № 1-1325 на суму 10570,70 грн, № 1-1325 на суму 7847,50 грн, № 1-1325 на суму 383,59 грн, № 1-1325 на суму 10153,35 грн, №1-1325 на суму 8412,92 грн, № 1-1325 на суму 8083,89 грн. Згідно доводів скаржника, ставки податку по об`єктах житлової та нежитлової нерухомості встановлені рішенням сьомої сесії сьомого скликання Радехівської міської ради Львівської облсті від 26.06.2019 №4 «Про встановлення ставок та пільг зі сплати місцевих податків і зборів на 2020 рік» та по належних позивачу об`єктах нерухомості становить 0,2% розміру мінімальної заробітної плати. Скаржник зауважує, що нежитлові будівлі зареєстровані на фізичну особу, а не на юридичну особу ТзОВ «Корсем», а відтак такі не звільняються від оподаткування. При цьому, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження віднесення позивача до сільськогосподарських товаровиробників, які займаються вирощуванням зернових та інших культур, а також тваринництвом і використання ним будівель для сільськогосподарських потреб. Водночас наголошує на тому, що позивач у 2020 році не припиняв бути власником нежитлової нерухомості та не здійснював передачу нежитлової нерухомості в статутний фонд будь-якого фермерського чи іншого господарства та фізичною особою-підприємцем не реєструвавався. Фізичні особи, що мають у власності нежитлові приміщення, які використовуються ними для виготовлення продукції, сплачують податок на загальних підставах.

Також не погоджується із здійсненим судом розподілом понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу та, покликаючись на те, що заявлений до відшкодування розмір витрат є значно завищеним, вважає, що заявлена позивачем сума понесених витрат не співмірна із витраченим адвокатом часом та обсягом наданих послуг, складністю розглядуваної справи.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, з наявних у матеріалах справи доказів слідує, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать об`єкти нерухомого майна, які знаходяться за адресою: Львівська область, Радехівський район, село Забава:

-нежитлова будівля, вагова-офіс, загальною площею 44,3 кв.м;

- нежитлова будівля, свинарник, загальною площею 906,3 кв.м;

- нежитлова будівля, свинарник, загальною площею 1172,6 кв.м;

- нежитлова будівля, свинарник, загальною площею 971,6 кв.м;

- нежитлова будівля, свинарник, загальною площею 933,6 кв.м;

- нежитлова будівля, свинарник, загальною площею 935,0 кв.м;

- нежитлова будівля, свинарник, загальною площею 1220,8 кв.м.

ОСОБА_1 є засновником Товариства з обмеженою відповідальністю Корсем, одним із видів діяльності якого є розведення свиней.

Товариство з обмеженою відповідальністю Корсем у своїй діяльності використовує належні ОСОБА_1 на праві приватної власності виробничо-господарську будівлю вагову-офіс та свинарники, які знаходяться за адресою: Львівська область, Радехівський район, село Забава.

10.06.2021 Головне управління ДПС у Львівській області прийняло податкові повідомлення-рішення, якими визначено зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельтної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості, (податковий період 2020 рік) від 10.06.2021: №1-1325 на суму 8096,01 грн; № 1-1325 на суму 10570,70 грн; № 1-1325 на суму 7847,50 грн; № 1-1325 на суму 383,59 грн; № 1-1325 на суму 10153,35 грн; №1-1325 на суму 8412,92 грн; № 1-1325 на суму 8083,89 грн.

Позивач, вважаючи згадані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області протиправними, звернувся до суду з вимогами про їх скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - ПК України) податок на майно належить до місцевих податків.

Згідно з підпунктом 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є однією зі складових податку на майно і належить до місцевих податків, визначених статтею 10 ПК України. Податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу. Платниками податку на нерухомість є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, у власності яких перебуває відповідне майно.

Водночас, підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України закріплено перелік об`єктів, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до яких, зокрема, віднесено будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку («ж»).

Таким чином, вказаною нормою законодавець передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з прив`язкою до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю - сільськогосподарський товаровиробник, а також його зв`язку з фактом віднесення будівель до певного класу та особливістю експлуатації такі не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Тобто звільняється від оподаткування об`єкт нежитлової нерухомості, який призначений для безпосереднього використання у сільськогосподарській діяльності, а не який безпосередньо використовується у сільськогосподарській діяльності.

Закон не пов`язує належність об`єктів нерухомого майна, до таких, що не є об`єктами оподаткування з їх безпосереднім використанням у своїй діяльності.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «ж». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Тобто, закон не обумовлює застосування положень абзацу «ж» пп.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України щодо звільнення від оподаткування окремих видів нерухомого майна сільгоспвиробників обов`язковим отримання доходу від використання такого майна в господарській діяльності.

Звідси доводи скаржника, що об`єкт нерухомості має використовуватись у сільськогосподарській діяльності є необґрунтованими та здійснені за власним тлумаченням норм ПК України.

Слід зазначити, що відповідачем не надано доказів передачі позивачем означеної будівлі в оренду, лізинг чи позичку.

Додатковою обов`язковою умовою для звільнення від оподаткування є приналежність такого об`єкта сільськогосподарському товаровиробнику.

При цьому, положеннями підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК визначено, що сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами

Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року № 2238-III, під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

В наведеному вище визначенні відсутній поділ сільськогосподарських товаровиробників на фізичних та юридичних осіб.

Більш того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

Згідно з абзацом 2 статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Тобто, будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу Державного класифікатора 018-2000, використовуються та належать фізичним особам, що займаються сільськогосподарською діяльністю, мають у володінні, користуванні чи розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, не є об`єктами оподаткування згідно з пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого Наказом Держстандарту України від 17.08.2000 №507, будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарської силоси та інше.

Підкласами класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) є: будівлі для тваринництва, будівлі для птахівництва, будівлі для зберігання зерна, будівлі силосні та сінажні, будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства, будівлі тепличного господарства, будівлі рибного господарства, будівлі підприємств лісівництва та звірівництва, будівлі сільськогосподарського призначення інші.

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належать виробничо-господарська будівля вагова-офіс та свинарники, які знаходяться за адресою: Львівська область, Радехівський район, село Забава, щодо яких контролюючим органом нараховано податкові зобов`язання за звітний 2020 рік.

Таким чином, оскільки вказані нежитлові будівлі (телятник) належать до будівель для тваринництва, то такі можна віднести до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що скаржником не заперечується.

Судом слушно наголошено на тому, що ОСОБА_1 , у період, охоплений оскаржуваними податковими повідомленнями-рішення, здійснював підприємницьку діяльність через створену ним, як єдиним засновником, юридичну особу, а саме: ТОВ Корсем. Відповідно до інформації із ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами економічної діяльності ТОВ Корсем є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, що відносяться до діяльності сільськогосподарських товаровиробників.

Зі статуту Товариства також слідує, що предметом діяльності заснованого ОСОБА_1 ТОВ Корсем є розведення свиней.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що законодавець з 01.01.2019 уточнив підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, що сільськогосподарським товаровиробником є юридичні і фізичні особи та виключив застереження щодо обов`язковості призначення будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників для у власній господарській діяльності.

Передбачена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Наведені обставини свідчать про те, що позивач займається виробництвом сільськогосподарської продукції, що підтверджує його статус як сільськогосподарського товаровиробника, а належні позивачу як засновнику ТОВ Корсем на праві власності об`єкти нерухомості (свинарники та офіс-вагова) є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника, відтак, як наслідок, такі не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу положень пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цій частині, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Щодо здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частинами першою та третьою статті 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі; якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Частиною першою статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

У разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 9 вказаної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує : 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виснував, що витрати позивача на правову допомогу підлягають стягненню з суб`єкта владних повноважень (бюджетних асигувань), що виступав відповідачем у справі у заявленому розмірі 6700,00 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат підлягає оцінці кожен окремий доказ надання правової допомоги та у їх сукупності співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката, а також заперечення суб`єкта владних повноважень щодо обґрунтованості їх розміру.

Воночас, досліджуючи докази, суд виходить з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України.

З матеріалів справи слідує, що представником позивача клопотання про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу було заявлено 03.02.2022 з одночасним поданням доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу, що вказує на дотриманням заявником порядку та строків, визначених ч.7 ст. 139 КАС України для звернення із такою заявою.

З наданих представником позивача доказів судом встановлено, що професійна правнича допомога позивачу надавалася адвокатом Бойко В.В. на підставі договору про надання правової допомоги № 25/21 від 25.11.2021 (далі - Договір) та ордеру серії ВС №1111535.

Відповідно до п.2.2 розмір гонорару за цим Договором встановлюються сторонами у Додаткових договорах до цього Договору.

Додатковим договором №1 від 25.11.2021 сторонами обумовлено, що розмір гонорару за надання правової допомоги в суді першої інстанції складає 6700,00 грн. При цьому, частина гонорару на суму 3200,00 грн сплачується клієнтом в день підписання договору, а інша частина 3500,00 грн не пізніше, ніж через 5 днів з дня постановлення рішення. Акт про надану правову допомогу від 28.01.2021 містить опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за укладеним договором у розрізі затраченого часу.

Сплата позивачем частини суми (3200,00 грн) підтверджується квитанцією №ПН 269 від 26.11.2021 та зафіксовно в акті №01/22 про надану правову допомогу.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд враховує критерії реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Так, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зістаттею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Згідно обгрунтувань відповідача, викладених у апеляційній скарзі, обґрунтованість та фактичний обсяг витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у даній справі є неспівмірним із витраченим адвокатом часом та обсягом наданих послуг, складністю справи.

Суд апеляційної інстанції вважає такі доводи відповідача безпідставними, оскільки надані заявником докази дозволяють ідентифікувати понесені позивачем витрати як такі, що сплачені за надання правничої допомоги у даній справі.

Судом також враховано, що пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Аналізуючи наведені правові норми, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про підтвердження здійснених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у задоволеному судом розмірі, їх пов`язаність з розглядом справи, пропорційність та обгрунтованість розміру судового збору до предмета спору, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, співмірність виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), відтак приходить до висновку про необхідність їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Крім того, заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу було також подано представником позивача до суду апеляційної інстанції. До заяви додано, зокрема, Додатковий договір №3 від 17.10.2022 до Договору про надання правової допомоги №25/21 від 25.11.2021, яким сторони погодили в п.2 Додаткового договору №1 від 25.11.2021 до Договору про надання правової допомоги №25/21 від 25.11.2021 внести зміни та викласти його у наступній редакції: «розмір гонорару Виконавця за надання правової допомоги Клієнту у справі №380/23824/21 за правову допомогу у суді апеляційної інстанції становить 5000,00 грн - сплачується Клієнтом в день підписання цього Додаткового договору №3. В решті Додатковий договір №1 залишити без змін»; копію квитанції №4236-1964-5258-6182 від 17.10.2022 про сплату коштів у сумі 5000 грн із зазначенням призначення платежу «оплата за правову допомогу у справі 380/23824/21 (за апеляційну інстанцію) та одержувача «АБ «Вікторії Бойко». Повноваження представника у суді апеляційної інстанції підтверджується ордером серії ВС №1160205 (а.с.181).

Таким чином, на підтвердження понесення витрат на правову допомогу представником позивача надано докази, які кореспондуються між собою та дозволяють суду ідентифікувати заявлені позивачем до стягнення витрати як такі, що понесені за надання правничої допомоги у даній справі у суді апеляційної інстанції (подання відзиву на апеляційну скаргу).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Верховний Суд у своїх постановах також неодноразово звертав увагу на частини шосту, сьому статті 134 КАС України, якими встановлено право суду за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, за умови недотримання критеріїв співмірності. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідачем до ухвалення судового рішення у справі не вчинено жодних процесуальних дій за наслідками заявлення представником позивача клопотання до суду апеляційної інстанції вимог про розподіл судових витрат.

З огляду на наведене суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність стягнення понесених позивачем у суді апеляційної інстанції витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2022 року у справі № 380/23824/21 без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області () на користь ОСОБА_1 (РНОК ПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) грн на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний