Справа № 500/3143/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 500/3143/21 пров. № А/857/12516/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 року, ухвалене суддею Чепенюком О.В. у м.Тернополі о 11:07, повний текст якого складений 25 січня 2022 року, у справі №500/3143/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

02 червня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Тернопільській області, у якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 03.03.2021 № 0-1918.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що належна на праві власності нежитлова нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області від 03 березня 2021 року №0-1918 в частині визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке підлягає сплаті фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2020 рік у розмірі 16826,28 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що належний позивачу об`єкт нерухомого майна, а саме вівчарник, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Підстав для звільнення позивача від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до приписів підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України судом не встановлено.

Скасовуючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення в частині визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке підлягає сплаті фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2020 рік у розмірі 16826,28 грн, суд вказав на те, що у спірному випадку відповідачем для визначення суми належного до сплати податкового зобов`язання у розмірі 33652,56 грн застосовано ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 1% замість ставки 0,5%, яка встановлена рішенням двадцять шостої сесії 7 скликання Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області від 25.06.2020 №2190, що вказує на протиправність рішення суб`єкта владних повноважень у цій частині.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову в цій частині відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на те, що позивачем не підтверджено наявності умов для звільнення об`єкта нерухомості від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, тому даний об`єкт не відноситься до об`єктів, визначених пп. «ж» пп.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України як об`єкт нерухомості, що не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме позивачем не доведено, що він є сільськогосподарським товаровиробником.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, з наявних у матеріалах справи доказів слідує, що ОСОБА_1 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.06.2017 (індексний номер 88776520) на праві приватної власності належав об`єкт нерухомого майна: нежитлова будівля вівчарника за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 777,3 кв.м (а.с.20).

Вказаний об`єкт нерухомого майна перебував у власності позивача у 2020 році - протягом податкового періоду, за який 03.03.2021 Головним управлінням ДПС у Тернопільській області прийнято податкове повідомлення-рішення форми Ф № 0-1918, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 33652,56 грн (а.с.5).

Позивач, вважаючи податкове повідомлення-рішення від 03.03.2021 № 0-1918 протиправними, звернувся до суду з вимогами про його скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - ПК України) податок на майно належить до місцевих податків.

Згідно з підпунктом 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є однією зі складових податку на майно і належить до місцевих податків, визначених статтею 10 ПК України. Податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу. Платниками податку на нерухомість є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, у власності яких перебуває відповідне майно.

Водночас, підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України закріплено перелік об`єктів, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до яких, зокрема, віднесено будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку («ж»).

Таким чином, вказаною нормою законодавець передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з прив`язкою до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю - сільськогосподарський товаровиробник, а також його зв`язку з фактом віднесення будівель до певного класу та особливістю експлуатації такі не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Тобто звільняється від оподаткування об`єкт нежитлової нерухомості, який призначений для безпосереднього використання у сільськогосподарській діяльності, а не який безпосередньо використовується у сільськогосподарській діяльності.

Закон не пов`язує належність об`єктів нерухомого майна, до таких, що не є об`єктами оподаткування з їх безпосереднім використанням у своїй діяльності.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «ж». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Тобто, закон не обумовлює застосування положень абзацу «ж» пп.266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПК України щодо звільнення від оподаткування окремих видів нерухомого майна сільгоспвиробників обов`язковим отримання доходу від використання такого майна в господарській діяльності.

Слід зазначити, що відповідачем не надано доказів передачі позивачем означеної будівлі в оренду, лізинг чи позичку.

Додатковою обов`язковою умовою для звільнення від оподаткування є приналежність такого об`єкта сільськогосподарському товаровиробнику.

При цьому, положеннями підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК визначено, що сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами

Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року № 2238-III, під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

В наведеному вище визначенні відсутній поділ сільськогосподарських товаровиробників на фізичних та юридичних осіб.

Більш того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

Згідно з абзацом 2 статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Тобто, будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу Державного класифікатора 018-2000, використовуються та належать фізичним особам, що займаються сільськогосподарською діяльністю, мають у володінні, користуванні чи розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, не є об`єктами оподаткування згідно з пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого Наказом Держстандарту України від 17.08.2000 №507, будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарської силоси та інше.

Підкласами класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) є: будівлі для тваринництва, будівлі для птахівництва, будівлі для зберігання зерна, будівлі силосні та сінажні, будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства, будівлі тепличного господарства, будівлі рибного господарства, будівлі підприємств лісівництва та звірівництва, будівлі сільськогосподарського призначення інші.

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить нежитлова будівля, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 777,3 кв.м, щодо якої контролюючим органом нараховано податкове зобов`язання за звітний 2020 рік.

Таким чином, оскільки вказана нежитлова будівля (вівчарник) належить до будівель для тваринництва, то таку можна віднести до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що скаржником не заперечується.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що законодавець з 01.01.2019 уточнив підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, що сільськогосподарським товаровиробником є юридичні і фізичні особи та виключив застереження щодо обов`язковості призначення будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників для у власній господарській діяльності.

Передбачена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Судом першої інстанції слушно вказано на те, що сама лише наявність у власності об`єкта нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, віднесеного до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не встановлення факту здавання будівлі власником в оренду, лізинг, позичку, на що неодноразово покликався представник позивача, не є достатньою правовою підставою для застосування до фізичної особи пільг, передбачених підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Ключовим при вирішення спірних правовідносин є встановлення відповідності позивача необхідній ознаці сількогосподарського товаровиробника, що передбачає застосування до будівель та споруд, що перебувають у його власності та призначені для використання у сільськогосподарській діяльності, податкової пільги у вигляді неоподаткування таких об`єктів.

При цьому надані позивачем на спростування правомірності рішення контролюючого органу копії документів суд апеляційної інстанції не вважає беззаперечними доказами, що вказують на необгрунтованість та протиправність оскаржуваного рішення в цілому.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає, насамперед, у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставини справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази. При цьому суд може вживати заходи щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (частина четверта статті 9 КАС України).

Оскільки матеріали справи не містили доказів того, що позивач у податковому періоді, за який податковим органом здійснено нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відносився до сільськогосподарських товаровиробників, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, зобов`язано позивача надати додаткові докази в підтвердження наведених доводів, однак таких доказів позивачем на розгляд суду надано не було.

Водночас, частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із невірного застосування контролюючим органом ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення податковим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття, тоді як невиконання податковим органом законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Так, оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням Головного управління ДПС у Тернопільської області від 03.03.2021 № 0-1918 ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке підлягає сплаті фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2020 рік у розмірі 33652,56 грн (а.с.5).

Рішенням двадцять шостої сесії 7 скликання Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області від 25.06.2020 №2190 встановлено на території Озернянської сільської ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік згідно з Додатком 1 до цього рішення (а.с.74-81).

У Додатку 1 до вказаного рішення сільської ради визначено адміністративно-територіальні одиниці або населені пункти, або території об`єднаних територіальних громад, на які поширюється рішення ради. До переліку увійшла територія (населений пункт) села Цебрів (а.с.75). Згаданий Додаток 1 містить ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2020 рік, зокрема, для фізичних осіб власників будівель сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства така ставка складає 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м (а.с.80).

Водночас зі змісту наданого відповідачем на розгляд суду розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік, по об`єкту оподаткування, який належав у 2020 році ОСОБА_1 , прослідковується неправомірне застосування відповідачем ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 1%, що не відповідає ставці, яка встановлена рішенням двадцять шостої сесії 7 скликання Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області від 25.06.2020 №2190 - 0,5% (а.с.73)

В даному випадку з урахуванням ставок, визначених рішенням органу місцевого самоврядування, виходячи з площі належної позивачу нежитлової будівлі та встановленого ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» розміру мінімальної заробітної плати (з 1 січня - 4723 гривні), обрахований судом розмір податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що підлягає сплаті позивачем як фізичною особою, яка є власником нежитлової нерухомості (18010300), становить 16826,28 грн.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність нарахування позивачу податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно достатті 266 ПК України в частині суми 16826,28 грн, оскільки оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте контролюючим органом з порушенням вимог податкового законодавства та принципів, передбачених ч.2 ст.2 КАС України, що має наслідком його скасування в цій частині.

Щодо висновку суду про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення в частині визначення податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке підлягає сплаті фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2020 рік, у частині суми 16826,28 грн, з огляду на застосування невірного розміру ставки податку на нерухоме майно, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що апеляційна скарга не містить жодних доводів на його спростування.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 січня 2022 року у справі №500/3143/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний