Справа № 580/3814/22
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2023-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3814/22 Суддя (судді) першої інстанції: Петро ПАЛАМАР
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Лічевецького І.О., Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому просив:

-визнати протиправним та скасувати рішення №46 від 08.06.2022 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за вислугу років з 24.05.2021 року;

-стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч ) гривень. 00 коп.;

-стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 036, 74 грн. з врахуванням комісії банку та витрати на правничу допомогу в сумі 7000 грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Черкаським окружним адміністративним судом у справі №580/1518/19 встановлено, що 16.11.2018 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області із заявою про призначення пенсії за віком згідно статті 55 Закону №1058. До заяви було надано трудову книжку, статут Золотоніського міськрайонного спортивно технічного клубу товариства сприяння обороні України, довідки про стаж роботи від 21.08.2018 № 27, від 28.12.2015 № 75, від 12.12.2018 № 112, від 14.08.2018 №70.

Листом від 11.01.2019 відповідач повідомив позивача, що у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу (25 років 6 місяців), прийнято рішення (протокол від 11.01.2019 № 46 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону №1788 та Закону №1058.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11.09.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду в даній справі визнано протиправним рішення у формі протоколу призначення пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 11.01.2019 №46 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаської області повторно розглянути заяву позивача від 16.11.2018 про призначення пенсії.

Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 13.02.2020 №225-224/Х-03/8-2300/20 та даних з електронної пенсійної справи, на виконання судових рішень, Головним управлінням позивачу з 16.11.2018 призначено пенсію за вислугу років як працівнику освіти, у розмірі 2615,83 грн. Сума невиплаченої заборгованості пенсії за період з 16.11.2018 по 19.01.2020 склала 35505,67 грн.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 24.05.2021 №46 призупинено виплату пенсії позивача, в якому зазначено, що за результатами перевірки пенсійної справи позивача, проведеної у травні 2021 року встановлено, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11.09.2019 по справі №580/1518/19 не було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити позивача пенсію за вислугу років та врахувати до спеціального стажу періоди роботи з 01.11.1988 по 01.03.1996 та з 01.01.1997 по 01.09.2002. Натомість резолютивною частиною даного рішення лише зобов`язано Головне управління розглянути повторно заяву від 16.11.2018 про призначення пенсії, у зв`язку із чим прийнято рішення виплату пенсію за вислугу років ОСОБА_1 з 01.06.2021 призупинити.

Також, Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №46 від 26.07.2021 відмовлено у призначенні пенсії позивача , в якому зазначено, що право на пенсію за вислугу років мають особи незалежно від віку за наявності вислуги років станом на 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців. За результатами розгляду наданих заявником документів встановлено, що його страховий стаж становить 35 років 5 місяців 21 день, у тому числі 16 років 1 місяць 20 днів - робота, що дає право на призначення пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017. Вказано, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11.09.2019 у справі №580/1518/19, інших зобов`язань, окрім як повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії, на Головне управління не покладено, зокрема щодо врахування висновків суду. Враховуючи, що рішеннями судів не зобов`язано відповідача призначити пенсію за вислугу років, прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу з 16.11.2018.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 у справі №580/6602/21, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасувано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №46 від 24.05.2021 про призупинення виплати пенсії позивачу та №46 від 26.07.2021 про відмову у призначенні пенсії позивачу.

Згідно даного рішення, судом встановлено, що відповідач призначив позивачу пенсію за вислугу років з 16.11.2018 як працівнику освіти та правомірно врахував у спеціальний стаж періоди роботи з 01.11.1988 по 01.03.1996 та з 01.01.1997 до 01.09.2002. Також в рішенні зазначено, що оскільки пенсія була призначена повторно її призначення не передбачено.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 08.06.2022 №46 відмовлено у призначенні пенсії позивачу, в якому зазначено, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 у справі №580/6602/21 не було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити пенсію.

Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 05.07.2022 №2300-0304-8/29951 адвоката позивача повідомлено про підстави прийняття рішення.

Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 21.07.2022 №2300-0304-8/32516 адвоката Орленка В.В. повторно повідомлено по підстави прийняття рішення та вказано, що оскільки рішенням суду у справі №580/6602/21 відмовлено у поновленні пенсії, а тому жодних рішень щодо донарахування останньої за період з 24.05.2021 по 08.06.2022 не приймалось.

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Згідно з пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Закон України від 03.10.2017 №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» набрав чинності 11 жовтня 2017 року.

Тобто пенсія за вислугу років згідно із нормами Закону №1788-ХІІ призначається за умови наявності у особи станом на 11.10.2017 визначеного цим законом страхового і спеціального стажу.

Відповідно до статті 1 Закону №1788-ХІІ, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Положеннями статті 2 Закону №1788-XII передбачено, що за цим Законом призначаються, зокрема, трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Право на пенсію за вислугу років мають, зокрема: працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55 (стаття 52 Закону №1788-ХІІ).

Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Надалі з прийняттям Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, а з прийняттям Закону України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції Закону України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України») було встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців.

з 1 квітня 2022 по 31 березня 2023 - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 по 31 березня 2024 - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними, зокрема, такого віку: 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 по 31 грудня 1970 .

04.06.2019 Конституційним Судом України було ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII.

Конституційний Суд України ухвалюючи вищезазначене рішення, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, викладена в рішенні №2-р/2019, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції.

Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятим на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ - 55 років), нівелює сутність права на соціальний захист, не відповідає конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Крім того на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону №1788-ХІІ. А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятим на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-ХІІ поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788-ХІІ.

Таким чином зі змісту оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними.

Зазначені норми Закону №1788-ХІІ втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.

Отже починаючи з 05.06.2019 положення пункту «е» статті 55 Закону України №1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та Законом України від 24.12.2015 № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Таким чином, на день звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти, пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти не залежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (далі - Перелік №909).

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Відповідно до абзацу другого Постанови № 909 пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються після досягнення 55 років за наявності спеціального стажу роботи станом на 1 квітня 2015 року не менше 25 років і після цієї дати: з 1 квітня 2015 року до 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року до 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року до 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

Згідно абзацу 3 Постанови № 909 до досягнення віку, встановленого абзацом другим постановляючої частини, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального захисту: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше від тривалості, передбаченої абзацами другим і третім постановляючої частини.

До переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, що затверджений Постановою № 909, включено вищі навчальні заклади I-II рівнів акредитації, професійно-технічні навчальні заклади за такими посадами: директори, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної, навчально-виробничої) роботи, старші майстри виробничого навчання, майстри виробничого навчання, викладачі, педагоги професійного навчання, практичні психологи, соціальні педагоги, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Відповідно до статті 17 Закону України Про професійно - технічну освіту професійно-технічний навчальний заклад - це заклад освіти, що забезпечує реалізацію потреб громадян у професійно-технічній освіті, оволодінні робітничими професіями, спеціальностями, кваліфікацією відповідно до їх інтересів, здібностей, стану здоров`я.

Відповідно до статті 18 цього Закону до професійно-технічних навчальних закладів належать також начально-курсові комбінати, навчальні центри та інші типи навчальних закладів, що надають професійно-технічну освіту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 №245 передбачено, що робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час.

Виплата пенсії за вислугу років безпосередньо пов`язана з важким та шкідливим характером роботи, виконання якої може спричинити втрату професійної працездатності до досягнення загального пенсійного віку.

Статтею 62 Закону № 1788 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

При вирішенні даного спору по суті, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, відповідачем не заперечується наявність у позивача станом на 11.10.2017 року спеціального стажу роботи 16 років 1 місяць 20 днів.

Спірним в межах даних правовідносин є зарахування до спеціального стажу роботи позивача періодів роботи з 24.10.1983 до 01.11.1986 та з 01.11.1988 до 01.03.1996, оскільки надана позивачем довідка від 21.08.2018 №27 про його роботу викладачем у Золотоніському СТК ТСОУ з 24.10.1983 до 01.11.1986 та з 01.11.1988 до 01.03.1996 не була врахована через невідповідність викладених у ній відомостей первинним документам. Також, надана позивачем довідка від 12.12.2015 №112 про його роботу у період з 01.01.1997 по 01.09.2002 на посаді викладача автосправи та майстра виробничого навчання у автошколі Черкаської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів також не була врахована при обчисленні пільгового стажу позивача, так як вказана трудова діяльність не була основною для позивача, а здійснювалась за сумісництвом, що не може зараховуватись до пільгового стажу.

Як встановлено Черкаським окружним адміністративним судом у рішенні від 11.09.2019 у справі №580/1518/91, згідно записів у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 позивач працював: 24.10.1983 - 31.10.1986 майстром виробничого навчання з водіння автомобіля, 01.11.1988 - 01.03.1996 - заступником начальника спортивно-технічного клубу; 08.08.1996 - 01.09.2002 - головою Золотоніської райради союзу автомобілістів.

Також судами встановлено, що згідно довідки Золотоніського спортивно-технічного клубу товариства сприяння оборони України від 08.07.2019 №18 позивач працював в Золотоніському міськрайонному спортивно-технічному клубі ТСОУ на посаді викладача автосправи та майстра навчання водінню автомобіля з 01.11.1988 до 01.03.1996.

Відповідно до довідки від 21.08.2018 №27 позивач працював викладачем у Золотоніському СТК ТСОУ (ДТСААФ) з 01.11.1988 до 01.03.1996.

Відповідно до пункту 3 ст. 44 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року №1058 (далі Закон №1058), органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності. Відповідно до пункту 1 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за №40/26485, Головні управління Пенсійного фонду України в областях є територіальними органами Пенсійного фонду України. Повноваження щодо призначення та перерахунку пенсії позивача належить до компетенції відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

Отже, в межах розгляду справи №580/1518/19 встановлено, що за результатами перевірки обґрунтованості видачі довідки від 21.08.2018 №27, оформленої актом від 20.12.2018 №1290, не підтверджено достовірність довідки та відповідність її первинним документам, а саме: не визначено, що у цей період позивач працював викладачем, натомість у первинних документах є записи про роботу майстром, заступником керівника та викладачем, що не відповідає даним, зазначеним у довідці. Окрім того, згідно даних, зафіксованих у акті відповідача від 20.12.2018 №1290 зазначено, що згідно первинних документів в особових рахунках позивача у період з 01.11.1988 до 01.03.1996 простежуються назви посад преподав. та пропод.

Колегією суддів враховано висновки Верховного Суду у постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а згідно яких: підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, а не дотримання всіх формальних вимог у заповненні трудової книжки. ПФУ не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Також, колегія суддів зазначає, що позивач не є відповідальним за правильність внесення записів до трудової книжки, та не є відповідальним за незбереження первинних документів, що до роботи викладачем у період з 01.11.1988 до 01.03.1996. Окрім того, згідно даних, зафіксованих у акті відповідача від 20.12.2018 №1290 зазначено, що згідно первинних документів в особових рахунках позивача у період з 01.11.1988 до 01.03.1996 простежуються назви посад преподав. та пропод, що свідчить про роботу позивача на посаді викладача у Золотоніському СТК ТСОУ.

Верховний Суд у постанові від 25.04.2019р. у справі №336/6112/16-а зазначив, що суд бере до уваги, що обставини, що належали встановленню судами у даній справі і доказуванню, значно віддалені у часі, при цьому враховує ступінь вини позивача у відсутності повного об`єму необхідних для реалізації його прав документів та повноті записів у наявних підтверджуючих пільговий стаж документах, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, не зарахування періоду роботи позивача з 01.11.1988 до 01.03.1996 на посаді викладача суд вважає необґрунтованим, оскільки довідкою від 21.08.2018 №27, виданою відповідно до Порядку №637 підтверджується, що позивач працював саме викладачем, у зв`язку з чим відповідачем безпідставно не враховано до спеціального стажу період роботи позивача з 01.11.1988 до 01.03.1996.

Щодо періоду роботи позивача з 01.01.1997 до 01.09.2002 то у межах розгляду справи №580/1518/19 встановлено, що згідно довідки автомобільної школи Черкаської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів від 12.12.2015 №112, у період з 01.01.1997 до 01.09.2002 позивач працював на посаді викладача автосправи та майстра виробничого навчання в автошколі Черкаської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів, не за основним місцем роботи, згідно трудової угоди. Відповідно до записів трудової книжки позивача, позивач у період з 08.08.1996 до 01.09.2002 працював головою Золотоніської райради союзу автомобілістів.

У довідці автомобільної школи Черкаської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів від 08.07.2019 №69 зазначено, що у період з 01.01.1997 до 01.09.2002 позивач працював на посаді викладача автосправи та майстра виробничого навчання в автошколі Черкаської обласної організації ВСА, не за основним місцем роботи, згідно трудової угоди.

Судом враховано, що відсутність запису у трудовій книжці позивача про виконання такої роботи за сумісництвом не свідчить про відсутність такого стажу, оскільки відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, запис відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом.

Як вбачається із відзиву на позов, період роботи позивача з 01.01.1997 до 01.09.2002 не був врахований при обчисленні пільгового стажу позивача, так як вказана трудова діяльність не була основною для позивача, а здійснювалась за сумісництвом, у зв`язку із чим, на думку пенсійного органу, згідно положень ст. 7 Закону №1788-ХІІ не може зараховуватись до пільгового стажу.

Відповідно до ст. 7 Закону №1788-ХІІ, пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Суд зазначає, що приписи статтей 7 та 55 Закону №1788-ХІІ не містять положень, що унеможливлювали б зарахування до спеціального стажу працівника освіти періодів роботи особи на такій посаді за сумісництвом.

Таким чином, доводи відповідача не містять чітких положень, що забороняють зараховувати до стажу роботи, що дає право позивачу на зарахування до спеціального стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років, періоду роботи за сумісництвом за умови виконання посадових обов`язків впродовж встановленого часу роботи.

Судом також враховано висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року (справа № 442/456/17) в якій вказано, що сумісництвом є виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації. Зарахування роботи на посаді викладача (у тому числі й у позашкільному закладі освіти) до спеціального педагогічного стажу не ставиться в залежність від того, було це основним місцем роботи особи чи за сумісництвом, за умови, якщо викладацька робота за сумісництвом займає не менше ніж 180 годин на навчальний рік, а також якщо працівникам підприємств, установ, організацій, які крім основної роботи працювали за сумісництвом на посадах науково-педагогічних або педагогічних працівників з обсягом роботи не менше ніж на 0,25 посадового окладу (ставки заробітної плати).

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 680/1111/17.

За таких обставин суд доходить висновку про протиправність не зарахування періоду роботи позивача з 01.01.1997 до 01.09.2002 на посаді викладача за сумісництвом до спеціального стажу, який визначає право на призначення пенсії за вислугу років, з підстав того, що вона здійснювалась за сумісництвом та не була основною.

Судом також враховано, що згідно матеріалів електронної пенсійної справи та листів відповідача, що наявні в матеріалах адміністративної справи, відповідач призначив позивачу пенсію за вислугу років з 16.11.2018, як працівнику освіти, у розмірі 2615,83 грн. Сума невиплаченої заборгованості пенсії за період з 16.11.2018 по 19.01.2020 склала 35505,67 грн. При цьому, згідно розрахунку пенсії позивача від 20.05.2021 стаж працівника освіти позивача зараховано відповідачем в розмірі 29 років 1 місяць та 22 дні.

При цьому, як встановлено судом, підставою для прийняття рішення від 08.06.2022 №46, яким відмовлено у призначенні пенсії позивачу , стала обставина, що рішенням від від 22.11.2021 у справі №580/6602/21 не було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаської області призначити позивачу пенсію.

Надавши оцінку вказаній підставі, суд зазначає, що згідно ч.ч.1, 3 ст. 49 Закону №1058, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

У разі виявлення недостовірних даних у документах та відомостях, на підставі яких було встановлено та/або здійснюється виплата пенсії, рішенням територіального органу Пенсійного фонду України розмір та підстави для виплати пенсії переглядаються відповідно до цього Закону без урахування таких даних.

Суд зазначає, що підстав для припинення виплати позивачу пенсії, встановлених ст. 49 Закону №1058 відповідач не навів.

Крім того, жодних нових обставин, за наслідками перевірки пенсійної справи позивача, що унеможливлювали б призначення пенсії позивачу за вислугу років та яким би не було надано оцінку в межах справи №580/1518/19 та №580/6602/21, відповідачем у спірних рішенням не встановлено.

З огляду на викладене, беручи до уваги висновки суду, щодо безпідставності неврахування до спеціального стажу роботи позивача у періоди з 01.11.1988 до 01.03.1996, та з 01.01.1997 по 01.09.2002, суд доходить висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №46 від 08.06.2022 року про відмову у призначенні пенсії позивачу та як наслідок зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області поновити позивачу нарахування та виплату пенсії за вислугу років з 24.05.2021 року.

Щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Вимога ефективності судового захисту кореспондується з міжнародними зобов`язаннями України.

Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Частинами 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковими умовами відшкодування моральної (немайнової) шкоди є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Як зазначає позивач в позовній заяві, з вини відповідача з травня 2021 року він залишився без виплат пенсії, на яку він має законне право і що неодноразово підтверджено судами, тобто лишився фактично без засобів для існування, зазнав вимушених у зв`язку із цим змін у його життєвих стосунках, крім зниження престижу, ділової репутації, зазнав душевних та моральних страждань, а тому змушений докладати час, зусилля та витрати для захисту порушених прав у судовому порядку. Дії ж відповідача позивач розцінює як виключно цинічні та направлені на створення йому максимальних незручностей, маючи два рішення суду, які встановили факти, необхідні для проведення нарахування та виплати пенсії, відповідач умисно штучно створює йому умови для позбавлення засобів для існування.

Судом також встановлено, що позивач не надав доказів причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, разом з тим, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі N 464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує з невиплатою пенсії не дивлячись на рішення суду у справах №580/1518/19 та №580/6602/21, в яких чітко вказано про наявність у позивача права на її отримання.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, N 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, N 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди.

Вищезазначена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 27 липня 2019 року у справі № 750/6330/17.

Враховуючи зазначене, суд, враховуючи характер протиправних дій та ступінь вини відповідача, глибини душевних страждань позивача, вимог розумності та справедливості, вважає за доцільне визначити розмір моральної шкоди в сумі 10000грн.

Згідно частин 1,2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на що позов належить задовольнити повністю.

Згідно частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позов належить задовольнити, а позивачем понесено судові витрати із сплати судового збору у розмірі 2977,20грн, суд дійшов висновку про стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача у сумі 2977,20грн.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати у вигляді витрат на банківське обслуговування при сплаті судового збору у розмірі 59,54грн.

Суд вказує позивачу, що комісія за банківське обслуговування при сплаті судового збору в силу ст. 132 КАС України, не відноситься до складу судових витрат, а тому відсутні підстави для відшкодування 59,54грн.

Стосовно розподілу судових витрат, у зв`язку із понесенням позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 132 КАС України врегульовано, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 КАС України).

За змістом частини 3 статті 134 КАС України для цілей судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У пункті 4 частини 1 статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05 липня 2012 року № 5076-VI закріплено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в заявленому розмірі 7000 грн. представником позивача додано: договір про надання правничої допомоги від 28.06.2022; Акт приймання-передачі виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги від 22.09.2022, квитанції від 02.09.2022 на суму 2500 грн., від 10.09.2022 на суму 500 грн. та від 22.09.2022 на суму 4000 грн.

При вирішенні питання про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн., суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року по справі №640/19275/18 та відповідно до частини 5 ст. 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Суд зазначає, що заявником підтверджено повноваження як представника позивача у відповідності до положень договору про надання правничої допомоги та розрахунок суми за надану правничу допомогу у розмірі 7000 грн., а на підтвердження сплати коштів за правничу допомогу адвоката надано квитанції.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до положень частини 5 статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Таким чином, доводи апеляційної не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2022 року.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи та обґрунтування апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді І.О. Лічевецький

А.Ю. Кучма