Справа № 120/11227/21-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2023-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/11227/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Віятик Н.В.

Суддя-доповідач - Сушко О.О.

03 січня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Залімського І. Г. Мацького Є.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Якушинецької сільської ради Вінницького району на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Якушинецької сільської ради Вінницького району про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати протиправним та скасувати рiшення 10 ceciї 8 скликання Якушинецькоi сільської ради Вiнницького району Вінницької областi вiд З0.07.202l року №465, яким йому відмовлено у затвердженнi проектy землеустрою щодо відведення земельної дiлянки у власнiсть площею 0,415З га.; зобов`язати Якушинецьку сільську раду Вiнницького району Вінницької областi затвердити розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної дiлянки йому у власнiсть, та передати у власнiсть земельну дiлянку, для ведення особистого селянського господарства на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької областi за межами населеного пункту; стягнуги на його користь судові витрати в розмiрi сплаченого судового збору у розмiрi 908,00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн.; витребувати з Якушинецької сiльської ради Вiнницького району Вінницької областi належним чином засвiдченi копії ycix письмових доказiв, якi стали пiдставою для прийняття рiшення l0 ceciї 8 скликання Якушинецької сiльської ради Вiнницького району Вінницької областi вiд 30.07.2021 року №465, яким йому вiдмовлено у затвердженнi проекту землеустрою щодо відведення земельної дiлянки у власнiсть площею 0,415З га.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення 10 сесії 8 скликання Якушинецької сільської ради №465 від 30.07.2021 про відмову ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,4153 га.

Зобов`язано Якушинецьку сільську раду прийняти рішення, яким затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,4153 га та надати ОСОБА_1 відповідну земельну ділянку у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що знаходяться на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень, а також понесені витрати на правову допомогу адвоката в сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Якушинецької сільської ради.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач звернувся до відповідача із клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області (за рахунок земельної ділянки з кадастровим №:01:003:0457).

Відповідач, рішенням №465 від 30.07.2021 відмовив позивачу у затвердженні відповідного проекту. Свою відмову відповідач мотивував тим, що бажана земельна ділянка не відповідає генеральному плану та плану зонування селища Березина (на даній земельній ділянці запроектовано проїжджу частину вулиці та частину земельної ділянки займають землі рекреаційного призначення визначені на плані зонування літерою Р-3), відноситься до земель історико-культурного призначення та відсутнє погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Позивач, вважаючи відмову відповідача протиправною, звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно зі частинами 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями ст. 118 ЗК України.

Норми ч. 6-7 ст. 118 ЗК України унормовують процедуру звернення із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, порядок розгляду такого клопотання та підстави відмови у наданні бажаного для заявника дозволу.

Отже, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Частиною 8 статті 118 Земельного Кодексу України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких може бути відмовлено у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина 9 статті 118 ЗК України).

Таким чином, ЗК України передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян.

Відтак, в межах процедури безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності всі дії відповідних суб`єктів цих правовідносин є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання заявником земельної ділянки у власність.

Отже, спір між сторонами виник на етапі затвердження органом місцевого самоврядування розробленого проекту землеустрою.

Частиною 1 ст. 123 Земельного кодексу України встановлено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

За правилами ч.15 ст.123 Земельного кодексу України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4153 га кадастровий номер :01:003:0457, що знаходиться на території Якушинецької сільської ради у власність розробленого ФОП ОСОБА_2 , у зв`язку із невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної докеументації, а саме:

- невідповідністю генеральному плану та плану зонуванню селища Березина (на данiй земельнiй дiлянцi запроектовано проїжджу частину вулиці, та частину земельної дiлянки займають землi рекреацiйного призначення визначенi на плані зонування лiтерою Р-З ;

- земельна ділянка згiдно проекту організації земельних часток (паїв) вiдноситься до земель iсторико-культурного призначення;

- погодженя меж земельної дiлянки з сумiжними власниками та землекористувачами вiдсутнє.

Частиною 1 ст. 25 Закону України «Про землеустрій» визначено, що документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Відповідно до частини 2 цієї ж статті, одним із видів документації із землеустрою є проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно ч.1 ст.50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Частиною 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам для містобудівних потреб допускається за умови, що відповідні земельні ділянки розташовані в межах території, щодо якої затверджено принаймні один із таких видів містобудівної документації на місцевому рівні: комплексний план, складовою частиною якого є план зонування території; генеральний план населеного пункту, складовою якого є план зонування території; план зонування території як окремий вид містобудівної документації на місцевому рівні, затверджений до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель»; детальний план території.

Згідно ч.1, 2 ст.25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій.

Режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, обов`язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації.

Відтак, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб повинна відповідати плану зонування або детальному плану території, а у разі відсутності плану зонування або детального плану території така передача (надання) земельних ділянок забороняється.

Проте, з матеріалів справи встановлено, що така земельна ділянка не сформована.

Апелянт посилаючись на план зонування селища Березина, стверджує, що на данiй земельнiй дiлянцi запроектовано проїжджу частину вулицi та частину земельної дiлянки займають землi рекреацiйного призначення визначенi на планi зонування лiтерою Р-3.

Порівнявши викопіювання з плану зонування селища Березина та графічними зображення публічної кадастрової карти не можливо встановити, що це одна і так ж сама земельні ділянка №:01:003:0457, яку бажає отримати позивач. Тобто відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо того, що бажана земельна ділянка не відповідає генеральному плану та плану зонування селища Березина (на даній земельній ділянці запроектовано проїжджу частину вулиці та частину земельної ділянки займають землі рекреаційного призначення визначені на плані зонування літерою Р-3).

Нормами ст. 54 ЗК України регламентовано, що землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Частиною 2 ст. 54-1 Земельного кодексу України визначено, що обмеження у використанні земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, історичного ареалу населеного місця, буферної зони, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини поширюються на усі розташовані в межах цих територій та об`єктів землі незалежно від їх цільового призначення. Межі території, на яку поширюються такі обмеження, визначаються відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини" і зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації, науково-проектній документації у сфері охорони культурної спадщини. Відомості про зазначені обмеження у використанні земель вносяться до Державного земельного кадастру.

Однією підставою для відмови в затвердженні проекту землеустрою стало те, що бажана ним земельна ділянка відноситься до категорії земель історико-культурного призначення, на підтвердження даних обставин, відповідач надав викопіювання з плану організації території із земельних часток (паїв) СВАТ «Облплемпідприємство».

Однак, з вказаного викопіювання жодним чином не можливо ідентифікувати місце розташування земельної ділянки історико-культурного призначення і те що відповідні пам`ятки та інша культурна спадщина розташована саме на території земельної ділянки з кадастровим номером №:01:003:0457.

Одночасно, позивачем додано лист Управління культури і мистецтв Вінницької ОДА №5145/02-20, із якого слідує, що на земельній ділянці площею 0,5000 га (яка суміжна із земельною ділянкою №:01:003:0457) яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, об`єктів культурної спадщини не виявлено.

Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт віднесення земельної ділянки з кадастровим номером №:01:003:0457, саме до категорії земель історико-культурного призначення, представником відповідача не надано.

Щодо посилання апелянта на обставини того, що необхідне погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами на даній стадії, слід зазначити наступне.

Частиною 1 статті 198 ЗК України передбачено, що кадастрова зйомка це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно з п. "б" ч.2 ст. 198 ЗК України кадастрова зйомка включає в себе й погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами.

Таке погодження відбувається на етапі визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що здійснюється відповідно до вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376 (далі - Інструкція №376).

Данi твердження відповідача суперечать Інструкції про встновлення (відновлення) меж земельних ділянок в Haтуpi (на мiсцевостi) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України iз земельних pecypcів вiд 18.05.2010 №376.

Згідно пункту 2.1. Інструкції передбачено, що встановлення меж земельної дiлянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Тобто, погодження меж земельних ділянок по проекту землеустрою буде відбуватись після затвердження самого проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність.

Отже, згідно з п. 2.1 Інструкції № 376 самостійною підставою для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) слід вважати розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі її формування), на що опосередковано вказує ч. 3 ст. 50 Закону України "Про землеустрій", відповідно до якої акт приймання-передачі межових знаків на зберігання є частиною проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Акти приймання - передачі межових знаків наявний в документації із землеустрою, однак погоджуватись межі з суміжними власниками та землекористувачами має після затвердження документації.

Стадiя погодження меж земельної дiлянки при виготовленнi землевпорядної документації є допомiжною.

Пiдписання акта погодження меж самостiйного значення не має, воно не призводить до виникнення, змiни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Непогодження меж земельної ділянки можуть слугувати підставою для відмови у затвердженні технічної документації за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддiв Касаційного адміністративного суду від 27.01.2021 року у справі №9818/2225/17.

Відтак, відповідач з формальних та непередбачених законом підстав відмовив позивачу у затвердженні проекту землеустрою.

Таким чином, рішення Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області №465 від 30.07.2021, в частині відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не ґрунтується на нормах закону, є протиправним та, відповідно, підлягає скасуванню.

Стосовно вимоги щодо зобов`язання затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, слід зазначити наступне.

Нормами ч. 8 статті 186 ЗК України передбачено, що підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Таким чином, обставин які б свідчили про наявність підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою, погодженого Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області без зауважень та обмежень, відповідачем не наведено та судом не встановлено в ході розгляду даної справи.

Враховуючи те, що судом встановлено виконання усіх умов, визначених законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів, з огляду на відсутність передбачених законом підстав для відмови в затвердженні проекту землеустрою, та поведінку відповідача, яка в даному випадку, свідчить про створення штучних перешкод в реалізації конституційних прав фізичної особи на землю, суд вважає, що відповідача слід зобов`язати прийняти рішення, яким затвердити проект землеустрою та передати земельну ділянку у власність для ведення особистого селянського господарства.

Отже, зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким затвердити проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства забезпечить ефективний судовий захист порушених прав позивача та призведе до реального їх відновлення.

При цьому, обираючи спосіб захисту порушених прав позивача суд враховує правові позиції Верховного Суду викладені у постановах №316/979/18 від 24 січня 2020 року та №560/1334/19 від 27.01.2021 року у яких суд касаційної інстанції дійшов висновку, що належним та ефективним способом захистом порушеного права, який забезпечує позитивне вирішення питань без невиправданих зволікань є зобов`язання суб`єкта владних повноважень саме затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої передачі у власність.

Таким чином, неможливо застосувати іншого способу захисту, оскільки ним не буде забезпечено ефективне відновлення порушених прав позивача та не виключається повторність звернень позивача за захистом до суду з питань реалізації права на землю.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягає задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Якушинецької сільської ради Вінницького району залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Залімський І. Г. Мацький Є.М.