Справа № 140/7102/22
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2023-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 січня 2023 року ЛуцькСправа № 140/7102/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні пенсії за віком з дати подання заяви (з 23 серпня 2022 року) і розрахунку розміру пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачені страхові внески за 2019-2021 роки, який становить 10846,37 грн; зобов`язання призначити пенсію за віком з 23 серпня 2022 року і розрахувати розмір пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачені страхові внески за 2019-2021 роки, який становить 10846,37 грн.

Позов обґрунтований тим, що 27 березня 2009 року позивачу було призначено пенсію по інвалідності внаслідок професійного захворювання. Після встановлення інвалідності і призначення пенсії по інвалідності внаслідок професійного захворювання позивач продовжувала працювати, а після звільнення з роботи з 14 вересня 2011 року їй було призначено пенсію за вислугу років, яка передбачена нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення». У зв`язку з досягненням визначеного Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку (60 років), наявністю достатнього страхового стажу (понад 35 років) для призначення пенсії за віком згідно з нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач звернулась до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про переведення її з пенсії за вислугу років на пенсію за віком шляхом призначення нового виду пенсії - пенсії за віком за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дати подання заяви та розраховувати розмір пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачені страхові внески, за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії, тобто за 2019-2021 роки.

Однак відповідач відмовив у призначенні пенсії за віком та її розрахунку з застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні за 2019-2021 роки.

ОСОБА_1 вважає відмову відповідача протиправною та такою, що порушує її право на належне пенсійне забезпечення, оскільки перехід з пенсії за вислугу років на пенсію за віком за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є первинним призначенням пенсії в солідарній системі страхування. Тому при фактичному первинному призначенні пенсії за віком для обрахунку розміру пенсії має застосовуватись показник середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачені страхові внески, за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ( у цьому разі за 2019-2021 роки). Також відмова відповідача у розгляді заяви з підстав звернення із заявою невстановленого зразка є надмірним формалізмом, адже всі необхідні документи є у розпорядженні відповідача в пенсійній справі.

З наведених підстав позивач просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.22-26). В обґрунтування цієї позиції вказав, що ОСОБА_1 отримує пенсію за вислугу років та для обчислення розміру пенсії застосовано показник середньої заробітної плати по Україні за 2014-2016 роки. Розмір пенсії обчислено відповідно до положень статей 27, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» залежно від стажу та заробітку.

Відповідач вважає, що при переведенні з пенсії за вислугу років на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застосовувати середню заробітну плату (дохід) в Україні, з якої сплачені страхові внески за 2019-2021 роки немає підстав, оскільки положення статті 40 вказаного Закону застосовуються саме при призначенні пенсії, тоді як у цьому випадку має місце переведення з одного виду пенсії на інший. Крім того, з метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення позивач повинна звернутися до органів Пенсійного фонду із заявою про переведення з одного виду пенсії на інший встановленої форми.

У відповіді на відзив (а.с.61-62) позивач вважає, що викладені у відзиві заперечення проти позову ґрунтуються на довільному тлумаченні фактичних обставин справи і норм матеріального права. Поряд з тим відповідач не спростував той факт, що після призначення пенсії по інвалідності внаслідок пенсійного захворювання позивач набула не менше 24 місяців страхового стажу, що є самостійною підставою для розрахунку пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачені страхові внески, тобто за 2019-2021 роки, а також наявність інших умов, з якими Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пов`язує набуття права на пенсію за віком.

Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Позивачу ОСОБА_1 з 13 березня 2009 року призначено пенсію інвалідності (3 група) внаслідок професійного захворювання в розмірі пенсії за віком (а.с.28), а з 14 вересня 2011 року переведено на пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.39). За документами пенсійної справи загальний страховий стаж ОСОБА_1 становить 35 років 4 місяці 5 днів (по 12 вересня 2011 року).

23 серпня 2022 року позивач звернулась до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою, у якій просила перевести її з пенсії за вислугу років на пенсію за віком шляхом призначення нового виду пенсії за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та при розрахунку розміру пенсії за віком застосувати показник середньої заробітної плати в Україні за 2019-2021 роки, який становить 10846,37 грн (а.с.10).

Листом від 02 вересня 2022 року №7519-7008/Ш-02/8-0300/22 ГУ ПФУ у Волинській області відмовило у задоволенні вказаної заяви, повідомивши, що положення статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застосовуються саме при призначенні пенсії, в той час як у даному випадку має місце переведення з одного виду пенсії на інший. При переведенні з пенсії за вислугу років на пенсію за віком відповідно до норм зазначеного Закону застосовувати середню заробітну плату (дохід), з якої сплачено страхові внески за 2019 -2021 роки, немає підстав. Також зауважено, що з метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення необхідно звернутися до органів Пенсійного фонду із відповідним бланком заяви про переведення з одного виду пенсії на інший (а.с.11).

Вважаючи протиправною відмову ГУ ПФУ у Волинській області у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачені страхові внески, за 2019-2021 року, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV, набрав чинності 01 січня 2004 року) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Згідно з положеннями частини першої статті 9 Закону №1058-ІV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Отже, Законом №1058-IV передбачено чіткий перелік видів пенсії, які призначаються за цим законом, а також визначено право вибору виду пенсії.

Частиною першою статті 26 Закону №1058-ІV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності відповідного страхового стажу, вказаного у цій статті.

При цьому відповідно до статті 27 Закону №1058-ІV розмір пенсії за віком визначається за формулою: П= Зп х Кс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

Відповідно частини першої статті 40 Закону №1058-IV для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Частиною другою статті 40 Закону №1058-IV визначено, що заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Тимчасово, з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, заробітна плата (дохід) для призначення пенсії визначається із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2016 та 2017 роки; Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз1 + Кз2 + Кз3 + ... + Кзn ); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

У разі відсутності на день призначення пенсії даних про заробітну плату (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, для визначення середньої заробітної плати (доходу) враховується наявна заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, з наступним перерахунком заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії після отримання даних про заробітну плату (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії.

Відповідно до приписів частини третьої статті 45 Закону №1058-ІV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати і набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення пенсії (попереднього перерахунку пенсії без урахування перерахунку, передбаченого абзацом п`ятим частини четвертої статті 42 цього Закону) незалежно від перерв у роботі, під час переведення вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена (визначений) частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

Вказані норми Закону свідчать на користь висновку, що частиною третьою статті 45 Закону №1058-ІV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший, тобто мова йде про пенсії за віком, пенсії по інвалідності та пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

У постановах від 10 квітня 2019 року у справі №211/1898/17 та від 10 липня 2018 року у справі №520/6808/17 Верховний Суд зазначив, що частиною третьою статті 45 Закону №1058-IV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом №1058-IV.

Спірні правовідносини виникли з приводу відмови ГУ ПФУ у Волинській області в переведенні з пенсії за вислугу років, призначеної за Законом №1788-XII, на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-ІV шляхом призначення нової пенсії (так вказано у заяві). При цьому за позицією відповідача застосовувати середню заробітну плату за 2019-2021 роки у розмірі 10846,37 грн немає підстав, оскільки в цьому випадку матиме місце саме переведення з пенсії одного виду на інший, а не призначення пенсії.

У цій справі судом встановлено, що вперше ОСОБА_1 було призначено пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за віком 13 березня 2009 року. Надалі, з 14 вересня 2011 року, вона є одержувачем пенсії за вислугу років як працівник освіти, право на пенсію визначено згідно з положеннями Закону №1788-XII, а сама пенсія розрахована за нормами Закону №1058-ІV.

Статтею 2 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) передбачено такі види трудової пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до вимог статті 10 Закону №1058-ІV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Статтею 51 Закону №1788-XII визначено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Стаття 52 Закону №1788-XII визначає, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Згідно з пунктом 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV (в редакції закону на час призначення пенсії позивачу) до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Тут варто також зазначити, що Закон №1058-ІV не передбачає такого виду пенсії, як пенсія за вислугу років, яку позивач отримувала до дня звернення із заявою від 23 серпня 2022 року.

Отже, призначена позивачу пенсія відповідно до зазначеного закону є спеціальною пенсією для конкретно визначеного кола осіб.

Та обставина, що механізм і порядок обчислення та виплати пенсій за вислугу років з 01 січня 2004 року здійснюється на підставі Закону №1058-IV за формулою, що встановлена для пенсії за віком, не впливає на те, що призначення пенсії за вислугу років передбачено положеннями Закону №1788-XII.

23 серпня 2022 року позивач ОСОБА_1 у віці 64 роки звернулася до органу Пенсійного фонду України за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV вперше.

При вирішенні справи суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 29 листопада 2016 року у справі №133/476/15-а (№21-6331а15), за якими у випадку призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1788-XII, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а в подальшому при виявленні такою особою бажання отримувати пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV, має місце саме призначення пенсії за віком, а не переведення згідно з частиною третьою статті 45 Закону №1058-IV.

Вказана правова позиція Верховного Суду України підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №577/2576/17. У цій справі Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що при зверненні особи, якій було призначено пенсію за вислугу років у порядку Закону №1788-XII, до територіальних органів Пенсійного Фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на підставі Закону №1058-IV, має місце саме призначення такого виду пенсії, а не переведення згідно з частиною третьою статті 45 Закону №1058-IV.

Зазначений висновок суду знайшов послідовне відображення у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №720/208/17, від 16 червня 2020 року у справі №127/7522/17, від 18 серпня 2020 року у справі №263/6611/17.

Таким чином, при зверненні із заявою до ГУ ПФУ у Волинській області після досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, позивач набула право на призначення іншого виду пенсії (за віком на загальних підставах) із її новим обчисленням відповідно до приписів статті 40 Закону №1058-IV. Тому при обчисленні розміру пенсійної виплати відповідач має застосувати показник середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за три календарні роки, що передують року звернення із заявою за призначенням пенсії за віком, тобто за 2019-2021 роки, як того вимагає частина друга статті 40 Закону №1058-ІV.

Також не може залишитися поза увагою і та обставина, що позивач після призначення пенсії інвалідності внаслідок професійного захворювання та до призначення пенсії за вислугу років продовжувала працювати і набула не менш як 24 місяці страхового стажу, що підтверджується розрахунками стажу з пенсійної справи (а.с.28-29, 39-40, 47-48). На пенсію за віком позивач переходить вперше.

Наведене підтверджує її право на застосування середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за три календарні роки, що передують року звернення із заявою за призначенням пенсії за віком.

Частиною першою статті 45 Закону №1058-ІV визначено, що пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відповідно до наведених приписів статті 45 Закону №1058-ІV у випадку із позивачем призначення пенсії за віком відповідно до норм зазначеного Закону повинно бути здійснено з 23 серпня 2022 року, тобто з дня звернення за пенсією.

Стосовно доводів відповідача про звернення ОСОБА_1 із заявою невстановленої форми суд зазначає про таке.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846; тут у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1, зі змінами), яким визначено форму заяви про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1).

На невідповідність форми заяви, з якою позивач звернулася до Пенсійного органу з метою призначення пенсії, зауважено у листі ГУ ПФУ у Волинській області від 02 вересня 2022 року №7519-7008/Ш-02/8-0300/22 (а.с.11).

Однак, на думку суду, подання заяви невстановленої форми, зі змісту якої вдається можливим встановити суть порушеного питання та оцінити намір заявника, не може бути підставою для відмови у вирішенні порушеного питання, до того ж усі інші документи наявні в матеріалах пенсійної справи (після призначення пенсії за вислугу років позивач не працювала, про що у відповідача наявні відомості).

У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №748/696/17 зроблено висновки з приводу звернення особи із заявою, що не відповідає визначеній формі. Верховний Суд виходив із того, що зміст зазначеної заяви очевидно дає змогу оцінити намір заявника; відмовивши позивачу в розгляді його заяви по суті, відповідач допустив надмірний формалізм, наслідком чого стало порушення прав та інтересів позивача, як пенсіонера.

У свою чергу надана позивачу відповідь листом, хоч і не відповідає формі рішення, яке мало бути прийнято відповідачем за наслідками її розгляду, водночас фактично є відмовою відповідача у призначенні позивачу зазначеного виду пенсії на визначених Законом №1058-ІV умовах з підстав помилкового застосування положень частини третьої статті 45 цього Закону при розгляді заяви.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У цій справі відповідач не довів правомірності своїх дій щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком за нормами Закону №1058-ІV, при тому що виконання умов для призначення ОСОБА_1 зазначеного виду пенсії не заперечив (досягнення віку 60 років, наявність страхового стажу понад 35 років).

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, наведені вище норми чинного законодавства України, які врегульовують спірні правовідносини, правові висновки Верховного Суду, виконуючи завдання статті 2 КАС України щодо ефективного способу захисту прав позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV з урахуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2019-2021 роки та зобов`язання відповідача призначити позивачу з 23 серпня 2022 року пенсію за віком, відповідно до Закону №1058-ІV, із врахуванням висновків суду щодо застосування показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2019-2021 роки при її розрахунку.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Як визначено частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач просила стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 992,40 грн, та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000,00 грн.

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України установлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. Принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Разом з цим при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду надано копії таких документів: договору про надання професійної правничої допомоги адвокатом від 16 вересня 2022 року (а.с.13), розрахунок витрат на надання професійної правничої допомоги адвокатом від 24 жовтня 2022 року (а.с.12).

Відповідно до розрахунку витрат на надання професійної правничої допомоги адвокатом Дунець О.Ф. для Шевчик В.І. були надані послуги з оформлення адміністративного позову (5 год). При цьому вартість години роботи адвоката становить 600,00 грн, а тому загальна вартість робіт (послуг) становить 3000,00 грн.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечив щодо відшкодування витрат на правничу допомогу у зв`язку із завищенням та необґрунтованістю розміру таких витрат (а.с.22-26).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia, заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо (вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі №826/7375/18).

У цьому контексті суд враховує, що ця справа є справою незначної складності та її розгляд здійснювався без проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.

З огляду на наведене та виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості їх складу та розумного розміру, справедливо буде відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, а решту витрат повинен понести позивач.

Звертаючись до суду, позивач сплатила судовий збір у сумі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією від 24 жовтня 2022 року №2141-2593-8784-8504 (а.с.5), випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с.18).

Таким чином, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судові витрати у сумі 2492,40 грн: 1500,00 грн - витрати на правничу допомогу адвоката; 992,40 грн - витрати зі сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, будинок 22В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2019-2021 роки.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити ОСОБА_1 з 23 серпня 2022 року пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із урахуванням висновків суду щодо застосування показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2019-2021 роки при її розрахунку.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судові витрати у сумі 2492,40 грн (дві тисячі чотириста дев`яносто дві грн 40 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк