Справа № 140/271/22
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2023-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2023 року ЛуцькСправа № 140/271/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся із позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 15.07.2015 по 01.11.2016, із застосуванням базового місяця січень 2008 року та щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації додаткових відпусток за 2013-2016 роки, при звільненні з військової служби; зобов`язання здійснити нарахування та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 15.07.2015 по 01.11.2016, із застосуванням базового місяця січень 2008 року, з врахуванням виплачених сум індексації та нарахувати і виплати грошову компенсацію додаткових відпусток за 2013-2016 роки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.11.2016 №255-ос ОСОБА_1 був звільнений з військової служби з посади інспектора прикордонної служби 2 категорії інструктора 2 кінологічної групи кінологічного відділення відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » І категорії (тип Б), за підпунктом г (через сімейні обставини) пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.11.2016 №257-ос позивача виключено зі списків частини та всіх видів забезпечення з 03.11.2016.

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 по справі №140/156/20 ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за період 01.07.2015 по 01.11.2016. При цьому, під час вирішення спору питання щодо базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення не вирішувався.

Для підтвердження правильності розрахунку виплаченої індексації грошового забезпечення за період 01.07.2015 по 01.11.2016, позивач просив відповідача надати документальне підтвердження про нарахування сум індексації за зазначений період помісячно вказавши суми грошового забезпечення, які індексувались, та повідомити, який місяць був взятий як базовий для визначення суми індексації.

Листом від 22.11.2021 №11/12401 відповідач надіслав ОСОБА_1 довідку в якій вказані помісячні суми індексації та зазначено, що місяцем, який був взятий як базовий для визначення суми індексації є червень 2014 року, в той час як базовим місяцем в даному випадку повинен бути січень 2008 року.

Позивач просив відповідача у позасудовому порядку нарахувати і виплатити компенсацію індексації грошового забезпечення за період з 01.07 2015 по 01.11.2016 з визначенням січня 2008 року як базового місяця, врахувавши при цьому вже виплачені суми індексації.

Однак, листом в/ч НОМЕР_1 від 21.12.2021 №11/13639 повідомлено позивача, що правових підстав для здійснення перерахунку індексації грошового забезпечення за його вимогами немає.

Крім того, листом від 20.11.2021 №12/12339 відповідач посилаючись на пункти 17-19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» повідомив, що в особливий період надання деяких додаткових оплачуваних відпусток припинено, виплату грошової компенсації не передбачено.

На повторне звернення ОСОБА_1 , відповідач листом від 21.12.2021 №11/13639 продублював свою попередню відповідь.

Позивач вважаючи таку бездіяльність в/ч НОМЕР_1 протиправною, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 12.01.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав. В обґрунтування своєї позиції вказав, що військова частина НОМЕР_1 є органом державної влади на місцях в системі Державної прикордонної служби України, являється бюджетною установою і утримується виключно за рахунок коштів Державного бюджету України.

Основні фонди, обігові кошти Військової частини НОМЕР_1 є державною власністю, перебувають у сфері управління Адміністрації Державної прикордонної служби України і закріплені за відповідачем на праві повного господарського відання.

Військова частина НОМЕР_1 є бюджетною установою, без власного прибутку, розпорядником коштів III класу, тобто кошти використовуються лише за призначенням і в конкретно встановлених рамках, які виділяються з Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Відповідно до додатку 3 Законів України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», «Про Державний бюджет України на 2015 рік», «Про Державний бюджет України на 2016 рік», головним розпорядником коштів є Міністерство внутрішніх справ України.

Представник відповідача зазначив, що під час проходження військової служби позивачу виплачувалось належне грошове забезпечення, яке обчислювалось та нараховувалось у межах виділених НОМЕР_2 прикордонному загону коштів, у відповідності до статті 17 Конституції України, статі 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», Інструкції №425 та Інструкції №558.

Вказав, що з прийняттям Постанови №1013, якою було змінено порядок проведення індексації, тобто з 01.12.2015 і включно до 03.11.2016 (спірний період), посадові оклади військовослужбовців не змінилися.

За період з 15.07.2015 по 03.11.2016 в частині визначення позивачу «базового місяця» для обрахунку індексації грошового забезпечення, було застосовано базовий місяць «червень 2014 року».

Згідно відомостей Особистих карток грошового забезпечення та заробітної плати позивача за 2014 рік, відбулось збільшення постійних складових грошового забезпечення. А тому, встановлення базового місяця «червень 2014 року» - є правомірним.

Представник відповідача вважає, що оскільки на час підвищення складових грошового забезпечення позивача («червень 2014 року») діяв Порядок №1078, згідно якого базовий місяць (місяць підвищення) визначався в разі коли зросла зарплата внаслідок підвищення тарифної ставки (окладу) або за рахунок будь-якої постійної складової зарплати, то відповідач у зв`язку з підвищенням у позивача грошового забезпечення за рахунок збільшення її постійної складової, обґрунтовано визначив червень 2014 року, як базовий місяць для розрахунку індексації грошового забезпечення. Тому, здійснюючи нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 15.07.2015 по 01.11.2016 із застосуванням червня 2014 року як базового місяця, відповідач діяв правомірно та з дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак підстави для задоволення адміністративного позову у вказаній частині відсутні.

Крім того, представник відповідача зазначив, що військова частина НОМЕР_1 не згідна із вимогами позивача про нарахування та виплати індексації грошового забезпечення згідно «базових місяців», які вимагає застосувати позивач, оскільки застосування таких вимог свідчить про втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Щодо компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, представник відповідача зазначив, що згідно наявних Графіків відпусток, в період з 2013 по 2016 роки позивач не звертався до керівництва прикордонного загону встановленим порядком (з рапортом) про отримання такої відпустки, або заміни її на грошову компенсацію при звільненні. Відповідно, начальник прикордонного загону, як внаслідок бездіяльності позивача, не затверджував Графік відпусток в частині надання щорічної додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 вищевказаного Закону №2011-XII ОСОБА_1 за 2013 -2016 роки.

Тому, отримання грошової компенсації не є безумовним, а можливе лише за дотримання виключних вимог чинного законодавства, а саме: 1) звернення військовослужбовця з рапортом до керівництва на предмет включення його до Графіку відпусток з метою отримання такої у відповідному році (або зазначення про небажання використання останньої за відповідний рік та заміни на грошову компенсацію); 2) затвердження Графіку відпусток начальником органу охорони державного кордону з врахуванням інтересів військовослужбовця; 3) надання відпустки військовослужбовцю або заміни на грошову компенсацію замість неотриманої відпустки лише на підставі наказу.

У випадку позивача, усі три вимоги не були виконані через його бездіяльність, а саме через неподання відповідного рапорту під час проходження військової служби, а тому командир військової частини не знав і не міг знати інтереси ОСОБА_1 в частині отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статі 10-1 Закону №2011-XII.

Разом з тим, позивач не надав документального підтвердження, що не отримував таку компенсацію за відпустку після звільнення з військової служби у 2016 році.

Представник відповідача вважає, що будь-якої протиправності з боку посадових осіб військової частини НОМЕР_1 не було допущено, просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідач у відзиві жодним чином не спростував його твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог, а наведені заперечення до позовних вимог є необґрунтованими. Просив адміністративний позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 09.03.2022 зупинено провадження у справі.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.11.2016 №255-ос ОСОБА_1 був звільнений з військової служби з посади інспектора прикордонної служби 2 категорії - інструктора 2 кінологічної групи кінологічного відділення відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » І категорії (тип Б), за підпунктом г (через сімейні обставини або інші поважні причини: наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років) пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.11.2016 №257-ос позивача виключено зі списків частини та всіх видів забезпечення з 03.11.2016 (а.с.29-30).

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 по справі №140/156/20 ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за період 01.07.2015 по 01.11.2016. При цьому, під час вирішення спору питання щодо базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення не вирішувався.

Для підтвердження правильності розрахунку виплаченої індексації грошового забезпечення за період 01.07.2015 по 01.11.2016, позивач просив відповідача надати документальне підтвердження про нарахування сум індексації за зазначений період помісячно вказавши суми грошового забезпечення, які індексувались, та повідомити, який місяць був взятий як базовий для визначення суми індексації.

Листом від 22.11.2021 №11/12401 відповідач надіслав ОСОБА_1 довідку в якій вказані помісячні суми індексації та зазначено, що місяцем, який був взятий як базовий для визначення суми індексації є червень 2014 року (а.с.23-24).

Позивач просив відповідача у позасудовому порядку нарахувати і виплатити компенсацію індексації грошового забезпечення за період з 01.07 2015 по 01.11.2016 з визначенням січня 2008 року як базового місяця, врахувавши при цьому вже виплачені суми індексації.

Однак, листом в/ч НОМЕР_1 від 21.12.2021 №11/13639 повідомлено позивача, що правових підстав для здійснення перерахунку індексації грошового забезпечення за його вимогами немає (а.с.27-28).

Крім того, листом від 20.11.2021 №12/12339 відповідач посилаючись на пункти 17-19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» повідомив ОСОБА_1 , що в особливий період надання деяких додаткових оплачуваних відпусток припинено, виплату грошової компенсації не передбачено (а.с.21-22).

На повторне звернення позивача, відповідач листом від 21.12.2021 №11/13639 продублював свою попередню відповідь.

Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Стаття 4 Закону України від 05.11.1996 «Про відпустки» передбачає у тому числі інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Як вбачається з п. 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток (...), припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06.12.1991 №1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).

Згідно зі статтею 1 Закону №1932-XII особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток.

Однак Законом №2011-XII не передбачене припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки, право на яку військовослужбовець - учасник бойових дій набув за період проходження ним військової служби. Водночас, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, особа не втрачає саме право на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізоване у один із таких способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки».

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, а також за невикористані дні додаткової відпустки. Відтак, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуте під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою у Зразковому рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №620/4218/18, яке залишене в силі постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019. Також аналогічні висновки були зроблені у справі №620/4218/18 Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019.

Зважаючи на це, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу військової частини відповідачем не було проведено з ним повного розрахунку в частині виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні вказаної додаткової відпустки. Суд звертає увагу на те, що виплата компенсації повинна була бути здійснена під час остаточного розрахунку зі служби незалежно від того, чи звертався військовослужбовець з відповідною окремою заявою (рапортом) про виплату чи ні.

Враховуючи те, що відповідачем не доведена правомірність бездіяльності, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно виплати позивачу індексації грошового забезпечення, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-XII) Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, серед яких оплата праці (грошове забезпечення) (ч. 1, 5 статті 2 Закону №1282-ХІІ). Підприємства, установи та організації, що фінансуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Абзацом 3 частини першої статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 №2017-III визначено, що Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, що, згідно зі статті 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Проведення індексації здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. З огляду на це, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці.

За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Урядом України порядку, а саме відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Виплата індексації охоплюється поняттям грошового забезпечення військовослужбовців, безпосередньо стосується оплати їх праці, для захисту якої державою забезпечуються посилені гарантії. Зважаючи на це, на дані вимоги не розповсюджуються обмеження щодо тривалості строків звернення до суду. Отже, оскільки виплата індексації пов`язана з виплатою самого грошового забезпечення військовослужбовця, і повинна була здійснюватись у відповідних розмірах постійно разом з основною виплатою, ця гарантія оплати праці державою в повній мірі дотримана не була.

Враховуючи положення Порядку №1078 місяць, у якому підвищилося грошове забезпечення з урахуванням виплат, що входять до його складу (посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення), є базовим.

У разі підвищення військовослужбовцю грошового забезпечення, для визначення базового місяця при проведенні індексації здійснюється порівняння суми підвищення грошового забезпечення та суми індексації, що нараховується в місяці збільшення грошового доходу. При проведенні такого порівняння береться грошове забезпечення до підвищення у розрахунку за повний відпрацьований місяць та величина приросту індексу споживчих цін, на який нараховується індексація. Якщо відбувається підвищення грошового забезпечення на суму меншу, ніж сума індексації, має бути здійснено підвищення грошового забезпечення та додано суму індексації, визначену з урахуванням суми підвищення грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі - Постанова №1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Перелік одноразових додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил затверджено Додатком 25 до Постанови №1294.

Згідно з абзацом 5 пункту 5 Порядку №1078 у разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

В свою чергу схема посадових окладів осіб офіцерського складу Збройних Сил України затверджена Постановою №1294, яка набрала чинності з 01.01.2008.

Отже, з набранням чинності Постановою №1294 відбулись зміни розміру тарифних ставок (посадових окладів) відповідних категорій військовослужбовців.

Згідно із пунктом 14 Порядку №1078 роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики. Відповідно до роз`яснення Мінсоцполітики від 08.08.2017 №48/о/66-17 на запит ДФ Міноборони від 18.07.2017 № 248/3/9/1/863 зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на початок обчислення індексації, якщо не підвищується посадовий оклад. У роз`ясненні Мінсоцполітики від 18.04.2018 №28/о/66-18 вказано, що у разі зростання грошового забезпечення за рахунок інших його складових, без підвищення посадового окладу, сума індексації не зменшується на розмір підвищення грошового забезпечення. Зі змісту роз`яснення Мінсоцполітики від 09.02.2005 №024-106 встановлено, що зміна розміру премії за рахунок фінансових можливостей підприємства не є підставою вважати місяць базовим, при розрахунку індексу для проведення індексації.

Таким чином, визначення базового місяця залежить від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу), яка вперше відбулась у січні 2008 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.01.2008 та втратила чинність 01.03.2018, у зв`язку з прийняттям наказу Міністерства оборони України від 01.03.2018 №90 «Про встановлення тарифних розрядів осіб офіцерського складу Збройних Сил України».

Підвищення тарифних ставок (окладів) військовослужбовців за період з січня 2008 року по березень 2018 року, що є підставою для встановлення іншого базового місяця для проведення індексації, не відбувалось. Отже, у межах спірних правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі, січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивача. Під час виплати позивачу індексації відповідач повинен врахувати зазначені обставини.

У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Оскільки відповідач не довів правомірності бездіяльності щодо проведення відповідних виплат на користь позивача, позов підлягає задоволенню.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 992,40 грн., сплачений згідно з квитанцією від 05.01.2022.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2016 року, із застосуванням базового місяця січень 2008 року та щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації додаткових відпусток за 2013-2016 роки, при звільненні з військової служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 15 липня 2015 року по 01 листопада 2016 року, із застосуванням базового місяця січень 2008 року, з врахуванням виплачених сум індексації та нарахувати і виплати грошову компенсацію додаткових відпусток за 2013-2016 роки.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.В. Дмитрук