Справа № 320/4382/22
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2022-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2022 року Київ №320/4382/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

до суду звернувся ОСОБА_1 з позовними вимогами до ГУ ПФУ у Київській області про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови у виплаті з 01.04.2019 перерахованої пенсії позивача без обмеження її максимальним розміром; зобов`язання відповідача проводити з 01.04.2019 виплату перерахованої пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимальним розміром та зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області нарахувати та виплатити заявникові різницю між максимально нарахованою пенсією без обмеження її максимальним розміром з 01.04.2019 та фактично виплаченою пенсією по день проведення перерахунку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є пенсіонером, якому призначено пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Київській області як військовий пенсіонер з 31.10.2006. Відповідно до рішення КОАС від 14.12.2021 у справі №320/6751/21 відповідача зобов`язано провести з 01.04.2019 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки про розмір грошового забезпечення станом на 05.03.2019, виданої Департаментом з питань виконання кримінальних покарань від 05.04.2021 №9/1-20, із врахуванням розмірів посадового окладу, окладу за спеціальним званням полковник внутрішньої служби, надбавки за вислугу років (50%) із обов`язковим урахуванням розмірів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення: надбавка за особливості проходження служби (49,6%), премія (106,6 %). На виконання вказаного судового рішення, яке набрало законної сили, ГУ ПФУ у Київській області здійснило перерахунок пенсії позивача на підставі вищезазначеної довідки, проте відповідач обмежив її виплату максимальним розміром у десять прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність. Позивач, звернувшись із заявою про перерахунок та виплату пенсії без обмеження її виплат максимальним розміром, листом відповідача від 25.04.2022 був повідомлений, що призначена пенсія виплачується відповідно до вимог чинного законодавства, аотже виплачува

Ухвалою КОАС від 02.06.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами справи (у письмовому провадженні).

Ухвала КОАС від 02.06.2022 про відкриття провадження у справі 320/4382/22 разом з копією позовної заяви та додатками до неї була отримана уповноваженим представником відповідача Сидорякіним І.Ю. 13.06.2022, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

У відповідності до вимог статей 162, 261 КАС України, відповідачу був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Втім відповідач, у визначений судом строк, не подав відзив на позовну заяву та/або клопотання про продовження строку на його подання.

Приписами ч. 6 ст. 162 КАС України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Беручи, до уваги, що відповідач у встановлений строк не подав суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальним правом, суд вважає, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, тому чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

У ч. 8 ст. 262 КАС України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 250 КАС України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Березанським МВ ГУ МВС України в Київській області 06.11.2001.

Відповідно до копії посвідчення від 29.12.2006 серії НОМЕР_2 позивач є інвалідом 2 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.

Згідно з копії посвідчення від 27.12.2019 серії НОМЕР_3 позивач має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (категорія 1) та має право на пільги, встановлені Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Судом встановлено, що рішенням КОАС від 14.12.2021 у справі № 320/6751/21, яке набрало законної сили та є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами на території України, було зобов`язано ГУ ПФУ у Київській області з 01.04.2019 перерахувати та виплатити позивачу пенсію на підставі довідки про розмір грошового забезпечення станом на 05.03.2019, виданої Департаментом з питань виконання кримінальних покарань від 05.04.2021 №9/1-20, та здійснити виплату різниці між максимально нарахованим та фактично виплаченим розміром з 01.04.2019.

У рішенні КОАС від 14.12.2021 у справі № 320/6751/21 суд встановив, що грошове забезпечення позивача згідно з довідкою про розмір грошового забезпечення від 05.04.2021 №9/1-20 становить: посадовий оклад - 6770,00 грн.; оклад за військовим (спеціальним) званням «полковник внутрішньої служби» - 1480,00 грн.; надбавка за вислугу років (50%) - 4125,00 грн.; надбавка за особливості проходження служби (49,6%) - 6138,00 грн.; премія 106,6% - 7216,82 грн., усього - 25729,82 грн.

Відповідно до розрахунку пенсії за вислугу років у пенсійній справі N/А 8118 для позивача станом на 01.05.2022, основний розмір пенсії позивача визначено у розмірі 91% грошового забезпечення, де посадовий оклад становить 6770,00 грн, оклад за військове звання 1480,00 грн, процента надбавка за вислугу років 50% - 4125,00 грн, середньомісячна сума додаткових видів грошового забезпечення за 24 місяці - 13354,82 грн. З урахуванням індексації, а також надбавок до пенсії, загальний розмір пенсії без урахування максимального розміру пенсії становить 34568,35 грн.

На виконання рішення КОАС від 14.12.2021 у справі № 320/6751/21 відповідачем здійснено перерахунок пенсії позивача на підставі оновленої довідки про грошове забезпечення, однак, як вбачається із виписки по картковому рахунку позивача, останній отримав перераховану пенсію у розмірі 19340, грн., тобто, з урахуванням максимального розміру пенсії.

20.04.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення перерахунку пенсії без обмеження її виплат максимальним розміром.

25.04.2022 відповідач листом №1000-0203-8/37488 повідомив, що на виконання рішення КОАС від 14.12.2021 у справі № 320/6751/21 позивачу здійснено перерахунок пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення станом на 05.03.2019, виданої Департаментом з питань виконання кримінальних покарань від 05.04.2021 №9/1-20 та здійснено виплату різниці між максимально нарахованим та фактично виплаченим розміром з 01.04.2019. Інших зобов`язань на Головну управління Пенсійного фонду України у Київській області не покладалось. У зазначеному рішенні також відсутні зобов`язання до відповідача щодо обчислення та виплати пенсії без обмеження максимальним розміром пенсії, тому перерахунок здійснений з урахуванням приписів ст.43 Закону №2262-ХІІ, відповідно до якої максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Не погоджуючись з протиправною бездіяльністю відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку позовній вимозі позивача про виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром, суд зазначає таке.

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-ХІІ, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08 липня 2011 р. № 3668-VI (далі Закон № 3668-VI), що набрав чинності 01.10.2011.

Відповідно до ст. 2 Закону № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Водночас Законом № 3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-ХІІ, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Рішенням КСУ від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ. Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 20.12.2016.

Конституційний Суд України у рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016, яким визнав таким, що не відповідає статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-ХІІ, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-ХІІ, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI.

Тобто положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ та положення частини першої статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-ХІІ) та є однаковими за змістом.

Конституційним Судом України у рішенні від 20.12.2016 №7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ.

При цьому положення ст. 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, тобто є однопредметними правовими нормами, що прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом № 2262-ХІІ, з урахуванням рішення КСУ від 20.12.2016 №7-рп/2016, та Законом № 3668-VI у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.

З огляду на той факт, що норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, суд дійшов висновку, що вони явно суперечать один одному.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, що допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у зразковій справі №822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права дійшла висновку, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, що був би найбільш сприятливим для особи.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 р. № 3477-IV суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відтак суд враховує рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 (остаточне від 14.01.2011) у справі "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06), у якому Європейський суд з прав людини встановив порушення державою Україна статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства. На думку Суду, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Відповідно до п. 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Стреч проти Сполученого Королівства" (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

Зважаючи на викладене, з метою надання найбільш сприятливого підходу для позивача, суд дійшов висновку, що у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262-ХІІ з урахуванням рішення КСУ від 20.12.2016 №7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI.

Відтак, суд дійшов висновку про протиправність виплати позивачу пенсії в обмеженому розмірі на підставі ч.7 ст. 43 Закону №2262-XII.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАСУ, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, разом з тим, матеріали справи не містять доказів, а доводи позивача аргументів щодо бездіяльності відповідача, яка виявилася у застосуванні обмеження пенсії позивача максимальним розміром під час здійснення перерахунку та виплати пенсії за оновленою довідкою.

Суд звертає увагу, що у постанові ВСУ від 24.11.2015 у справі № п/800/259/15 суд визначив, що бездіяльність це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, що виражається у формі невчинення дії (дій), що він зобов`язаний був і міг вчинити. Бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.

Верховний Суд у постанові від 10.02.2022 у справі № 520/11178/2020 зазначив, що, виходячи з принципу "належного врядування" пенсіонер, який отримує пенсію, виходить з презумпції, що її розмір визначено відповідно до закону. Пенсіонер не має розумних причин сумніватися у добросовісності дій працівників Пенсійного фонду.

Відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про часткову відмову в позові.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку що позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови у виплаті з 01.04.2019 перерахованої пенсії позивача без обмеження її максимальним розміром задоволенню не підлягає.

Разом з тим, згідно з ч.ч.1, 2 ст.6 КАСУ, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-VI "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) і практику ЄСПЛ як джерело права.

Право на виплати у сфері соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16 грудня 1974 року у справі "Міллер проти Австрії", де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправними дій ГУ ПФУ у Київській області щодо відмови виплатити перераховану пенсію позивача без обмеження її максимальним розміром.

Враховуючи висновок суду про протиправність відмови відповідача, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, керуючись ч.2 ст. 9 КАСУ, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог та визнати протиправними дії ГУ ПФУ у Київській області щодо відмови виплатити ОСОБА_1 перераховану пенсію позивача без обмеження її максимальним розміром та зобов`язати відповідача проводити з 01.04.2019 виплату перерахованої пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимальним розміром; нарахувати та виплатити заявникові різницю між максимально нарахованою пенсією без обмеження її максимальним розміром з 01.04.2019 та фактично виплаченою пенсією.

Надаючи оцінку позовній вимозі в частині зобов`язання відповідача здійснити заявникові різницю між максимально нарахованою пенсією без обмеження її максимальним розміром з 01.04.2019 та фактично виплаченою пенсією по день проведення перерахунку, то вона не належить задоволенню як така, що на час звернення до суду є передчасною (заявленою на майбутнє). Судовому захисту підлягають тільки порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині варто відмовити.

Таким чином, позов належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, відсутні підстави для розподілу витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, КАС України, суд

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (; ул. Саєнка Андрія, буд. 10, м. Фастів, Київська обл., 08500) щодо відмови у перерахунку та виплаті перерахованої з 01.04.2019 пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; АДРЕСА_1 ) без обмеження її виплат максимальним розміром.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київський області (; ул. Саєнка Андрія, буд. 10, м. Фастів, Київська обл., 08500) здійснити перерахунок та виплату перерахованої з 01.04.2019 пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; АДРЕСА_1 ) без обмеження її виплат максимальним розміром.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київський області (; ул. Саєнка Андрія, буд. 10, м. Фастів, Київська обл., 08500) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; АДРЕСА_1 ) різницю між максимально нарахованою сумою пенсії без обмеження її максимальним розміром з 01.04.2019 та фактично сплаченою пенсією, з урахуванням раніше проведених виплат.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Брагіна О.Є.