Справа № 260/3928/20
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2022-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 грудня 2022 року м. Ужгород№ 260/3928/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судових засідань Полянич В.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

сторони в судове засідання - не з`явилися;

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Департаменту патрульної поліції (вул. Федора Ернста, буд. 3,м. Київ 48,03048) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Департаменту патрульної поліції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 160 472,70 грн.

В подальшому позивач надіслав заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 12 426,32 грн. (а.с. 54-55).

Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, мотивовані тим, що позивач з 29 листопада 2015 року працював патрульним поліцейським в Управлінні патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції. 01.07.2020 року позивача було звільнено за власним бажанням зі служби в поліції, що підтверджується витягом з наказу №437о/с від 23.06.2020 року. Позивач зазначає, що Департамент патрульної поліції виплатив йому заробітну плату не у день звільнення, а лише 31.08.2020 року, що підтверджується банківською випискою від 26.11.2020 року. Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні складає з 02.07.2020 року (наступний день після звільнення) по 31.08.2020 року (день фактичного розрахунку) - 61 день. Позивач наголошує, що за останні 2 місяці (травень-червень 2020 року), що передували звільненню йому було нараховано та виплачено заробітну в сумі 21928,94 грн., а тому середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 730,96 грн. (21928,94 грн. / 30 днів). А тому за 17 днів затримки розрахунку при звільненні, просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 12 426,32 грн. (730,96 грн. х 17 днів).

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, однак надіслали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач надіслав до суду відзив на позов, згідно якого заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що Департамент патрульної поліції не є прибутковою організацією, все фінансування здійснюється з держаного бюджету. Відповідач вказує, що позивач у відповідності до «Порядку виплати та визначення розміру грошової компенсації поліцейським за найм ними житла», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 р. № 866 (далі - Порядок №866), отримував компенсацію за найм ним житла. Відповідач зазначає, що згідно розрахункових листів Департаменту патрульної поліції останнє зарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 було проведено у повній відповідності зі ст. 116 та 117 КзПП, при цьому виплати 29.07.2020 року та 31.08.2020 року були здійснені не в рахунок оплати за виконану роботу, така виплата була пов`язана з виконанням вимог Порядку №866 (в т. ч. п.2) та у строки встановлені Порядком №866. Таким чином, відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що з 29 листопада 2015 року позивач працював патрульним поліцейським в Управлінні патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції.

01.07.2020 року позивача було звільнено за власним бажанням зі служби в поліції, що підтверджується витягом з наказу №437о/с від 23.06.2020 року (а.с. 5).

Законодавець покладає обов`язок роботодавця провести повний розрахунок по заробітку у день звільнення.

Вважаючи, що відповідачем було протиправно не здійснено повний розрахунок з позивачем у день звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї. права і обов`язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема. Законом України від 02.07.2015р. № 580-VIІІ "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580).

Так, приписами ст.77 Закону № 580 врегульовано питання звільнення зі служби в поліції.

Згідно п. 7 ч. 1 ст.77 Закону № 580 поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Грошове забезпечення поліцейських Національної поліції врегульовано ст.94 Закону №580 та Постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015р. за №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції".

Водночас слід зазначити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, однак, такі врегульовані КЗпП України, в зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми трудового законодавства.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Отже, виходячи з вище наведених вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року та від 01.03.2018 року у справах №806/535/16 і №806/1899/17.

Також слід зазначити, що за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 810/451/1 7 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач виплатив позивачеві заробітну плату не у день звільнення.

Так, відповідно до банківської виписки від 26.11.2020 року підтверджується, що 17.07.2020 року позивачеві було виплачено заробітну плату (а.с. 7), натомість звільнення позивача зі служби відбулося 01.07.2020 року.

Згідно, банківської виписки від 26.11.2020 року, вбачається, що 29.07.2020 року та 31.08.2020 року відповідач виплатив позивачеві компенсацію витрат за найм житла, яка не включається до структури заробітної плати (а.с. 7).

Ураховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивачки наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.

Отже, заборгованість відповідача по виплаті позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникла з 01.07.2020 року (у день звільнення) по 17.07.2020 року (у день фактичного розрахунку).

Згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 12 426,32 грн. Однак, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Згідно з п.2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з довідкою про доходи від 13.01.2020 року №48 за останні два повні календарні місяці травень - червень 2020 року позивачеві нараховано 10 964,47 грн. та 10 964,47 грн. відповідно і протягом цих двох місяців було 61 робочих дні (а.с. 32). Виходячи з цього, середньоденний заробіток позивача становить (10 964,47 грн. + 10 964,47 грн.): 61 = 359,49 грн.

За період з 01.07.2020 року по 17.07.2020 року було 17 робочих днів, а тому, середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги у належному розмірі, який підлягає стягненню на користь складає 6111,33 грн. (359,49 грн. х 17 днів).

Отже, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини крізь призму встановлених обставин даної адміністративної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно вимог ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в розумінні ч. 3 зазначеної статті належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява №19336/04, п. 269).

Так, на підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката позивач долучив копію Договору про надання правничої допомоги від 27.11.2020 р; Ордер на надання правничої допомоги; Опис розрахунку витрат на професійну правничу допомогу; Квитанцію до прибуткового касового ордера від 30.11.2020 р. на суму 15000,00 грн. (а.с. 10-14).

Як вбачається з розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, до вартості наданих послуг включено (а.с. 14):

- вивчення документів 2250,00 грн.;

- перегляд законодавчої бази, пошук і вивчення судової практики 3000,00 грн.;

- надання консультації клієнту 3000,00 грн.;

- підготовка позовних матеріалів 6750,00 грн.

Однак, дослідивши заявлене обґрунтування витрат на правничу допомогу адвоката, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що такі не відповідають критерію розумності їх розміру у співвідношенні до складності справи, а тому не можуть бути визнані судом обґрунтованими у розмірі, зазначеному позивачем.

При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу суд враховує критерії визначення співрозмірності таких, наведені в ч. 5 ст. 134 КАС України та вважає, що оскільки дана адміністративна справа є справою незначної складності, належить до обставин зразкової справи та ґрунтується на рішенні зразкової справи, а тому заявлений позивачем розмір витрат на оплату послуг адвоката не співмірний зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт.

З огляду на зазначене, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а також враховуючи критерії обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд вважає, що на стадії розгляду справи судом першої інстанції, стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає вартість витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог відповідно до вимог ч. 3 ст. 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 496,20 (одна тисяча шістсот гривень) грн.

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Уточнений позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної поліції (вул. Федора Ернста, буд. 3,м. Київ 48, 03048, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

2. Стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6 111,33 (шість тисяч сто одинадцять гривень 33 копійки) грн.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість гривень 20 коп.) та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1500,00 (одна тисяча п`ятсот гривень) грн.

5. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України. Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 29.12.2022 року, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.