Справа № 620/7506/22
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2022-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2022 року Чернігів Справа № 620/7506/22

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Соломко І.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Товариства з обмеженою відповідальністю " Агрофірма " Товстоліс" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

У С Т А Н О В И В:

Чернігівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі також ФСЗ, позивач) звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма» (далі також ТОВ «Агрофірма», відповідач) про стягнення з відповідача в дохід Державного бюджету України адміністративно-господарських санкцій в розмірі 75830,00 грн та пені- 9887,70 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем не виконано норматив робочих місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю, та не сплачено самостійно адміністративно-господарські санкції та пеню, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 31.10.2022 провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову та зазначає, що підприємством вжиті всі заходи по забезпеченню працевлаштування осіб з інвалідністю для недопущення господарського правопорушення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

13.09.2022 ТОВ «Агрофірма» подано позивачу Звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2021 рік за формою № 10-ПОІ, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становила 18 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, - 0 осіб; кількість осіб з інвалідністю- штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону - 1 особа (а.с. 5).

Фондом за результатами перевірки звіту зроблено висновок, що відповідачем не виконано норматив робочих місць, як це передбачено ст. 19 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

На підставі викладеного, позивач нарахував відповідачу суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а також пеню за порушення строків сплати зазначеної суми, та звернувся до суду із позовом про їх стягнення.

Надаючи правову оцінку суд зазначає таке.

Основи соціальної захищеності та гарантії осіб з інвалідністю в Україні, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами врегульовані Законом України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".

Спори, що виникають із правовідносин за статтями 19 і 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому порядку (ч. 9 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів").

Відповідно до ч.1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, для стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності підприємства складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Статтею 238 ГК України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Таким чином, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб`єкта господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.

Отже, елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками. Застосування принципу вини як умови відповідальності пов`язане з необхідністю доведення порушення зобов`язання.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 19.12.2018 у справі №812/1140/18, згідно із якою обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, за умови, що відповідач ужив всі заходи по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого нормативу. При цьому, якщо жодних доказів про те, що відповідачем не виділено та не створено робочі місця для працевлаштування інвалідів, позивачем не надано та не доведено факту протиправної відмови у працевлаштуванні інвалідів з боку товариства, а тому підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №823/1821/18, від 07.02.2018 у справі №П/811/693/17, від 14.02.2018 у справі №820/2124/16, від 28.02.2018 у справі №807/612/16, від 11.09.2018 у справі №812/1127/18, від 19.12.2018 у справі №812/1140/18, від 23.07.2019 у справі №820/2204/16, від 31.07.2019 у справі №812/1164/18.

Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто, від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Чинне законодавство України не лише зобов`язує суб`єкта господарювання працевлаштовувати осіб з інвалідністю - у кількості одного робочого місця, якщо на підприємстві працює від 8 до 25 осіб, а й гарантує такому суб`єкту господарювання право вільного найму підприємцем працівників та можливість вести підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, з огляду на що, працевлаштування особи з інвалідністю, яка не може виконувати завдання підприємства, також не є правильним, а пошук нового працівника може займати певний час.

За ч. 1 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Тож, виходячи з наведеного, а також фактичних обставин справи, відповідач мав обов`язок у 2021 році працевлаштувати 1 особу з встановленою інвалідністю, у разі невиконання чого, можливе застосування до суб`єкта господарювання адміністративно-господарських санкцій зі сторони позивача.

В ході розгляду справи, суд встановив, що відповідачем до Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано Звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2021 рік за формою № 10-ПОІ, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становила 18 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, - 0 осіб; кількість осіб з інвалідністю- штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону - 1 особа.

Отже, в частині обов`язку подати відповідну звітність до ФСЗІ, то відповідач його виконав. Водночас, аналізуючи дані звітності, Фонд дійшов висновку про недотримання відповідачем встановлених Законом нормативів - необхідності працевлаштування однієї особи з встановленою інвалідністю.

При цьому, при вирішенні спору суд встановив, що відповідачем створено робоче місце за професією «підсобний робітник» та подано звіти про попит на робочу силу (вакансії) для осіб з інвалідністю до Чернігівської районної філії Чернігівського обласного центру зайнятості від 04.04.2021, 05.02.2021, 10.03.2021, 16.06.2021, 15.07.2021, 13.08.2021, 12.11.2021, 17.12.2021, що підтверджується матеріалами справи.

У свою чергу, на запит відповідача, Чернігівська районна філія Чернігівського обласного центру зайнятості листом від 10.11.2022 №164 повідомила, що безробітні особи з інвалідністю, яким би дана професія була підходящою, або які проживали у транспортній доступності до місця проведення робіт, на обліку відсутні, тому не направлялись.

Жодних доказів, які б свідчили про наявність фактичних відмов роботодавця (відповідача) у працевлаштуванні осіб з інвалідністю позивачем документально не підтверджено та про існування таких не зазначено. Отже, факт вчинення відповідачем господарського правопорушення позивачем не доведений.

З урахуванням того, що позивачем не було надано доказів того, що відповідач ухилявся від виконання покладеного на нього Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» обов`язку по працевлаштуванню осіб з інвалідністю згідно встановленого нормативу, суд дійшов висновку, що, у даному випадку, відповідачем не було порушено ст. 19 Закону, з огляду на що, відсутні підстави для застосування адміністративно-господарських санкцій.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Позивач: Чернігівське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю вул.В.Радченка, 14,м.Чернігів,14017 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю " Агрофірма " Товстоліс" вул.Дружби, 50 Б,с.Товстоліс,Чернігівський район, Чернігівська область,15525 .

Повний текст рішення виготовлено 27 грудня 2022 року.

Суддя І.І. Соломко