Справа № 280/5015/22
Суддя: Максименко Лілія Яковлівна
Дата ухвалення: 2022-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Справа № 280/5015/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Максименко Л.Я.

за участю секретаря судового засідання П`яниди Б.В.

представника позивача - Рошияна І.В.

представник відповідача - Крамар В.В.

свідка - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Головного управління Національної поліції України у Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29, )

про визнання незаконним та скасування наказу, визнання незаконною відмови, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі позивач) звернулась із позовною заявою до Головного управління Національної поліції України у Запорізькій області (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Запорізькій від 08 квітня 2022 року № 213о/с про звільнення капітана поліції ОСОБА_2 інспектора відділу цілодобової технічної та інформаційної підтримки управління інформаційно - аналітичної підтримки ГУНП в Запорізькій області зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліції України;

визнати незаконною відмову Головного управління Національної поліції В Запорізькій області оформлену листом 15 липня 2022 року за вих. № С-36/05/3- 22, у поновленні на посаді інспектора відділу цілодобової технічної та інформаційної підтримки управління інформаційно - аналітичної підтримки ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_2 ;

поновити ОСОБА_3 на посаді інспектора відділу цілодобової технічної та Інформаційної підтримки управління інформаційно - аналітичної підтримки ГУНП в Запорізькій області;

стягнути з Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на користь ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, з дати звільнення до дати фактичного поновлення на посаді.

В обґрунтування позову посилається на те, що з 01 вересня 2000 року до 08 квітня 2022 року проходила службу в органах внутрішніх справ та Національної поліції України. У зв`язку із повномасштабним військовим вторгненням Російської Федерації на територію України, позивач змушена була прийняти рішення про звільнення з органів Національної поліції України з метою евакуації дітей за кордон, у безпечне місце їх перебування. Вказує, що прийняття цього рішення обумовлене відсутністю правового механізму виїзду поліцейського за кордон у період дії режиму воєнного стану. Зазначає, що нею особисто рапорт про звільнення не подавався, він був написаний, підписаний від імені позивачки чоловіком, за його наполяганням, з метою забезпечення безпеки дітей співробітників поліції, дата та порядок звільнення з позивачкою не узгоджувались. Зазначає, що ГУНП в Запорізькій області має право звільняти поліцейських до закінчення строку попередження, передбаченого пунктом 68 Положенням №114, якщо прохання про це містилося у його рапорті. Разом із цим, позивачем особисто рапорт не подавався, не підписувався, прохання про звільнення у вказану дату позивач не висловлювала, дата звільнення з позивачкою особисто не погоджувалась.Тобто, можливість звільнення працівника поліції (за власним бажанням) у більш стислі строки, аніж через три місяці від дати попередження (подання рапорту) існує. Водночас, для цього має бути обопільна згода/намір двох сторін - того, хто звертається з таким рапортом, і того/тих, хто ухвалює рішення про звільнення. За відсутності такої домовленості звільнення за власним бажанням, хоч і на підставі рапорту, не може вважатися правомірним, якщо особу звільнено менш ніж за три місяці від дня подання рапорту про звільнення. Також, з посиланням на положення ст. 38 КЗпП України вважає, що подання позивачем 20.06.2022 заяви свідчить про бажання продовжити службу в Національній поліції. На підставі викладеного, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач позовну заяву не визнав, у відзиві від 19.10.2022 вх. №39539 посилається на те, що 08.04.2022 від інспектора відділу цілодобової технічної іа інформаційної підтримки УІАП ГУНП в Запорізькій області до ГУНП в Запорізькій області надійшли: рапорт від 08.04.2022 про звільнення за власним бажанням у зв`язку з необхідністю евакуації дітей за кордон у період воєнного стану в Україні, оскільки вона як поліцейський не мас іншої можливості виїзду, крім звільнення зі служби, на своєму звільненні наполягала з 08.04.2022, військово-лікарську комісію проходити відмовилась; рапорт від 08.04.2022, в якому позивач зазначила, то на день звільнення зі служби в поліції на лікарняному або у відпустці не перебуває, наполягала на своєму звільненні з 08.04.2022 з метою евакуації дітей за кордон у період воєнного стану в Україні, як поліцейського який не має іншої можливості виїзду. Зазначає, що працівники кадрової служби після отримання рапорту позивача про звільнення за власним бажанням та подання безпосереднього прямого начальника позивача не мали правових підстав не вчиняти відповідних дій згідно своїх посадових обов`язків, а саме готувати проект наказу про звільнення. З урахуванням вищезазначених обставин, враховуючи рапорти позивача та подання начальника УІАП ГУНП Ладики О.П., керівником ГУНП було видано наказ ГУНП від 08.04.2022 № 213 о/с про звільнення з поліції за пунктом 7 частини статті 77 Закон) України «Про Національну поліцію» за власним бажанням ОСОБА_2 з посади інспектора відділу цілодобової технічної підтримки управління інформаційно- аналітичної підтримки ГУНП, з 08 квітня 2022 року. Вказує, що враховуючи наявність волевиявлення позивача та відсутність бажання надалі продовжувати проходити службу в лавах Національної поліції, що було реалізовано шляхом подання рапорту ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням від 08.04.2022, ГУНП в Запорізькій області правомірно видало наказ від 08.04.2022 № 213 о/с. Вважає, що позивачці було відомо про реалізацію її рапорту за власним бажанням та звільнення зі служби в поліції, оскільки, починаючи із 09.04.2022 по теперішній час вона на службу не виходила, як у ГУНП у Львівській області, так і в ГУНП в Запорізькій області. На підставі викладеного, просить у задоволенні позовної заяви відмовити повністю.

Ухвалою суду від 30.08.2022 позовна заява залишена без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви строком 10 днів від дня одержання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою судді від 19.09.2022 поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду, відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі, призначено підготовче судове засідання на 12.10.2022.

Наказом голови суду від 10.10.2022 №36 «Про встановлення особливого режиму роботи Запорізького окружного адміністративного суду в умовах воєнного стану» справи, призначені до розгляду в період з11.10.2022 по 14.10.2022 були зняті з розгляду.

У зв`язку із викладеним, підготовче засідання перенесено на 02.11.2022.

Протокольною ухвалою суду від 02.11.2022 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 14.11.2022.

Протокольною ухвалою суду від 14.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 06.12.2022.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача просив у задоволенні позовної заяви відмовити, з підстав, викладених у відзиві.

У судовому засіданні 06.12.2022 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, судом встановлені наступні обставини.

08.04.2022 від інспектора відділу цілодобової технічної іа інформаційної підтримки УІАП ГУНП в Запорізькій області Сичової Г.В. до ГУНП в Запорізькій області надійшли: рапорт від 08.04.2022 про звільнення за власним бажанням у зв`язку з необхідністю евакуації дітей за кордон у період воєнного стану в Україні, оскільки вона як поліцейський не має іншої можливості виїзду, крім звільнення зі служби. На своєму звільненні наполягала з 08.04.2022. Військово-лікарську комісію проходити відмовилась; рапорт від 08.04.2022, в якому ОСОБА_2 зазначила, що на день звільнення зі служби в поліції на лікарняному або у відпустці не перебуває. Наполягала на своєму звільненні з 08.04.2022 з метою евакуації дітей за кордон у період воєнного стану в Україні, як поліцейського який не має іншої можливості виїзду.

Наказом ГУНП від 08.04.2022 № 213 о/с про звільнення з поліції за пунктом 7 частини статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_2 звільнено за власним бажанням з посади інспектора відділу цілодобової технічної підтримки управління інформаційно- аналітичної підтримки ГУНП, з 08 квітня 2022 року.

Посилаючись на те, що написання рапорту про звільнення за власним бажанням відбулось без реального волевиявлення, а ухвалення рішення про звільнення мало процедурні порушення, ОСОБА_2 звернувся із вказаною позовною заявою та з вимогою поновлення на посаді і стягнення середнього заробітку.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регулюються Законом України "Про Національну поліцію" №580-VIII (надалі - Закон № 580-VIII), Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 114 від 29 липня 1991 року.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 580-VIII, Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Положеннями частини 1 статті 59 Закону №580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

24.02.2022 о 05:30, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації Проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України. Закону України «Про правовий режим воєнного стану», указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан строком на 30 діб. Строки дії воєнного стану в Україні продовжено указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 на 30 діб (з 26.03.2022) та указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 на 30 діб (з 25.04.2022).

У зв`язку з введення в Україні військового стану Національною поліцією України було видано наказ № 190 від 10.03.2022 «Про деякі питання проходження служби поліцейськими на період дії воєнного стану» (далі - наказ НПУ № 190). Відповідно до пункту 1 наказу НПУ № 190 поліцейським, які перебувають поза місцем несения служби, крім тих, що виконують службові завдання, протягом 1 доби прибути до найближчого органу поліції для реєстрації та постановки на облік, а саме: (абз. 2) поліцейським, які виховують одного або більше дітей віком до 18 років або на утриманні яких перебувають батьки, що потребують стороннього догляду, та виїхаїи з метою супроводу дітей в евакуацію, та чоловіки (дружини) яких є поліцейськими, військовослужбовцями або особами рядового чи начальницького складу служби цивільного захисту, задіяними до виконання службових обов 'язків за місцем проходження служби.

Відповідно до пункту 2 наказу НПУ № 190 на період дії воєнного стану поліцейській визначені пунктом 1 цього наказу підпорядковувались керівникам територіальних підрозділів органів поліції, на території яких перебували указані поліцейські.

На виконання пункту 4 наказу НПУ № 190 управлінням кадрового забезпеченн Головного управління Національної поліції у Львівській області було направлено до УКЗ ГУНП в Запорізькій області лист від 25.03.2022 вих. № 817/112/13/01-2022, в якому проінформовано відповідача щодо працівників задіяних у складі приданих сил ГУНП у Львівській області, які призначені у підрозділах ГУНП в Запорізькій області.

Згідно з додатком до даного листа, інспектор відділу цілодобової технічної та інформаційної підтримки УІАП ГУНП в Запорізькій області капітан поліції ОСОБА_2 наказом ГУНП у Львівській області «Про залучення несення служби у складі приданих сил» № 657 від 10.03.2022 тимчасово несла службу у складі приданих сил у відділенні поліції №1 Яворівського РВП ГУНП у Львівській області.

Тобто, позивач, разом із двома неповнолітніми дітьми евакуювалась із міста Запоріжжя до міста Львів з 10.03.2022, де продовжила нести службу у складі приданих сил у відділенні поліції №1 Яворівського РВП ГУНП у Львівській області.

Частина 3 ст. 59 Закону №580-VIII визначає, що рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 48 Закону №580-VIII призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону. Частиною 1 статті 47 Закону №580-VIII визначено, що призначення на посади поліцейських здійснить посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Частиною 1 статті 77 Закону №580-VIII передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України: 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Відповідно до частин 2, 3 статті 77 Закону №580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до розділу II Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.11.2016 року № 1235 (далі - Порядок № 1235), однією із підстав для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності як звільнення зі служби в поліції.

Підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу.

До переліку документів з питань проходження служби, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.11.2016 року № 1235 відноситься рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі.

Як зазначалося вище, 08.04.2022 до кадрової служби ГУНП у Запорізькій області надійшли два рапорти інспектора відділу цілодобової технічної та інформаційної підтримки УІАП ГУНП в Запорізькій області капітан поліції ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням у зв`язку з необхідністю евакуації дітей за кордон у період воєнного стану в Україні, оскільки вона як поліцейський не має іншої можливості виїзду, крім звільнення зі служби. На своєму звільненні наполягала з 08.04.2022.

На підставі розгляду вищезазначених рапортів, безпосереднім прямим керівником позивача - начальником УІАП ГУНП в Запорізькій області державним службовцем 5 рангу О.П. Ладикою, було підготовлено подання про звільнення позивача зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням.

Щодо наявності у позивача волевиявлення на звільнення за власним бажанням суд зазначає наступне.

У позовній заяві позивач стверджує про те, що рапорти власноручно не писала. Вони були написані та підписані від її імені чоловіком позивача ОСОБА_1 .

Судом були досліджені подані представником позивача ксерокопії сторінок паспорту ОСОБА_2 (а.с.74-75) та встановлено, що вона перетнула кордон України 08.04.2022 та станом на час ухвалення рішення в Україну не поверталась.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 пояснив, що рапорти від імені дружини він писав особисто та без погодження з нею.

Таким чином, долученими до справи доказами та показами свідка встановлено, що рапорти від 08.04.2022 на звільнення за власним бажанням ОСОБА_2 були написані від її імені її чоловіком ОСОБА_1 .

Однак, суд вважає, що подавши вказані рапорти до кадрової служби та видавши їх за такі, як написані власноручно позивачкою, з боку ГУНП у Запорізькій області вони не могли бути піддані сумніву. Достовірність їх написання позивачкою не є обставинами, що мали бути перевірені на час подання, тим паче в умовах воєнного стану.

У судовому засіданні 06.12.2022 свідок ОСОБА_1 пояснив, що з метою забезпечення безпеки свої родини, евакуації дітей у безпечне місце перебування за кордоном, чоловіком позивачки, з суто чоловічого та батьківського розуміння забезпечення безпеки родини в умовах, які склались, було прийнято рішення про звільнення позивачки з лав Національної поліції України. Стверджував, що таке рішення з нею не узгоджував.

Однак, суд критично оцінює такі покази, оскільки, по-перше, позивачка знала і усвідомювала неможливість перетину державного кордону України під час перебування на посаді. А відтак, виїзд за межі України 08.04.2022 мав відбутися за певних обставин, а саме наявності ухваленого рішення про звільнення, зокрема і за власним бажанням; по-друге, якщо позивачка була б категорично не згодна їз рішенням свого чоловіка та його самоуправними діями щодо подачі рапорту на звільнення, мона була не позбавлена права звернутися до кадрової служби ГУНП у Запорізькій області із відповідною заявою (рапортом) щодо відкликання попереднього рапорту про звільнення за власним бажанням; по-третє, оперування такими поняттями як «жінка» чи «чоловік» у відносинах публічної служби у поліції нівелює поняття гендерної рівності, а тому не розцінюється судом як обставина що унеможливлює наявність власного волевиявлення на ухвалення тих чи інших рішень позивачкою у справі.

Отже, суд за наведених обставин вважає, що згода позивачки на звільнення за власним бажанням все ж таки була.

Більш того ,суд вважає, що позивачці було достовірно відомо про реалізацію її рапорту за власним бажанням та звільнення зі служби в поліції, оскільки, починаючи із 09.04.2022 по теперішній час вона на службу не виходила, як у ГУНП у Львівській області, гак і в ГУНП у Запорізькій області.

Крім того, відповідачем після звільнення позивача за власним бажанням здійснено повний розрахунок грошового забезпечення, компенсацію за відпустку у розмірі 9019,84 та вихідну допомогу при звільненні у розмрі 67649,24 грн.

Посилання представника позивача у відповіді на відзив на те, що подача рапорту була вимушеною дією, не відповідала дійсному волевиявленню позивачки, нею не вчинялась, була направлена не на звільнення із займаної посади, а на забезпеченгня безпеки своїх дітей, суд дослідивши відхиляє та звертає увагу на те, що звільнення з поліції за власним бажанням було проявом особистого волевиявлення позивача, хоча і прийняте за сукупністю несприятливих життєвих обставин. Однак, в такій ситуації кожна особа має право вибору, і цей вибір може мати й інші варіанти, аніж лише такий, що потрібно покинути територію України, шукаючи для дітей безпечне місце.

Щодо доводів позивача про наявність процедурних порушень при винесенні оскаржуваного наказу, слід зазначити таке.

Пунктом 4 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580- VIII встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно- правових актів.

Відтак, оскільки Національна поліція входить до структури Міністерства внутрішніх справ, то в питаннях своєї діяльності та проходження служби працівники поліції, керуються в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ.

Отже, є можливим застосування до спірних правовідносин Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення № 114).

Відповідно до підпункту ж пункту 64 Положення № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно з пунктом 68 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт.

Тобто, у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення, сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Якщо такої дати у рапорті про звільнення не було, то при звільненні особи за таких обставин, слід враховувати було положення пункту 68 Положення № 114.

Зазначена позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 13 листопада 2019 року по справі №821/3852/15-а.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як свідчать долучені до справи рапорти ОСОБА_2 , позивач просить звільнити її з 08.04.2022 у зв`язку із необхідністю евакуації дітей за кордон у період воєнного стану в Україні, як поліцейський який не має іншої можливості виїзду крім звільнення зі служби.

Враховуючи те, що керівництвом ГУНП у Запорізькій області погоджено рапорт ОСОБА_2 , то слід вважати, що сторони домовились про звільнення у більш короткий строк, через обставини, які зазначені у рапорті.

Крім того, на переконання суду, в умовах запровадження воєнного стану безумовно є необхідність у дотриманні приписів чинного законодавства України, проте їх реалізація повинна відбуватися з певною гнучкістю щоб досягти оптимального балансу між публічними та приватними інтересами.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Запорізькій від 08 квітня 2022 року № 213о/с про звільнення капітана поліції ОСОБА_2 інспектора відділу цілодобової технічної та інформаційної підтримки управління інформаційно - аналітичної підтримки ГУНП в Запорізькій області зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліції України, і відповідно позивачу у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

Вимоги ОСОБА_2 щодо поновлення на службі та стягнення середнього заробітку не можуть бути задоволені, оскільки є похідними від перших вимог, у задоволенні яких судом відмовлено у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про визнання незаконною відмови Головного управління Національної поліції в Запорізькій області оформлену листом 15 липня 2022 року за вих. № С-36/05/3- 22, у поновленні на посаді інспектора відділу цілодобової технічної та інформаційної підтримки управління інформаційно - аналітичної підтримки ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_2 суд також відмовляє, оскільки визначених законом підстав для поновлення позивачки на службі станом на 15.07.2022 не було.

Стосовно інших посилань сторін, то суд зазначає, що згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України, з огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції України у Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29, ) про визнання незаконним та скасування наказу, визнання незаконною відмови, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення в повному обсязі складено та підписано 27.12.2022.

Суддя Л.Я. Максименко