Справа № 120/3250/22
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 120/3250/22

адміністративне провадження № К/990/27083/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №120/3250/22

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 7 червня 2022 року (головуючий суддя: Комар П.А.)

і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2022 року (головуючий суддя: Граб Л.С., судді: Смілянець Е.С., Сторчак В.Ю.).

УСТАНОВИВ:

І. Історія справи

У квітні 2022 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Міністерства юстиції України, у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо контролю за виконанням Додаткових заходів індивідуального характеру в частині виконання рішень Ленінського районного суду від 27 листопада 2006 року і Замостянського районного суду від 1 березня 2004 року в невиконаних її частинах;

- зобов`язати відповідача з урахуванням рішення ЄСПЛ від 17 липня 2017 року ініціювати судову процедуру з відновлення і повторного розгляду справи по рішенню Ленінського районного суду від 27 листопада 2006 року;

- зобов`язати відповідача, з урахуванням раніше виплаченої ним частини заборгованості ДАК «Укрресурси» на загальну суму: 1900147,03 грн при виконанні трьох рішень РЄСПЛ, сплатити йому залишок боргу в розмірі: 2981555,14 грн, що встановлений Арбітражним керуючим ДАК «Укрресурси» та визнаний постановою Північного апеляційного господарського суду від 6 грудня 2021 року у справі №46/436-б;

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення шляхом подання звіту до суду.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послався на те, що рішенням Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» (заява №25663/02 та 30 інших заяв), серед іншого, зобов`язано Україну виконати рішення Ленінського районного суду від 27 листопада 2006 року і Замостянського районного суду від 1 березня 2004 року.

Позивач стверджував, що відповідач допустив протиправну бездіяльність стосовно контролю за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру в частині виконання цих рішень національних судів.

ОСОБА_1 зазначав, що на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року, яким Україну зобов`язано виконати рішення Ленінського районного суду від 27 листопада 2006 року, відповідач протиправно не ініціював судову процедуру з відновлення і повторного розгляду справи по цьому рішенню суду.

Також позивач указував, що на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року, яким Україну зобов`язано виконати рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 1 березня 2004 року, з ним не проведено повного розрахунку по сумі боргу, яка визначена постановою Північного апеляційного господарського суду від 6 грудня 2021 року у справі №46/436-б, а тому вважає, що відповідач має сплатити йому невиплачену суму коштів.

Ухвалою від 14 квітня 2022 року суд першої інстанції відкрив провадження у справі.

Надалі ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 7 червня 2022 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2022 року:

- відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання строку звернення до суду не пропущеним;

- задоволено клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду;

- позовну заяву залишено без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд виходив з того, що ОСОБА_1 пропустив шестимісячний строк звернення до адміністративного суду і не навів достатніх підстав для визнання поважними причин пропуску такого строку.

У цьому контексті суд указав, що суть позову і оскаржувана бездіяльність пов`язані з обставинами видання ДАК «Укрресурси» наказу від 6 вересня 2017 року і вчиненням записів у трудовій книжці щодо зміни дати звільнення, тому строк звернення до адміністративного суду з такою вимогою повинен обчислюватися з часу отримання позивачем трудової книжки, а саме 19 вересня 2017 року.

На основі цих міркувань суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 пропустив шестимісячний строк за цією вимого, а оскільки позовна вимога зобов`язального характеру є похідною від вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача, то вона також вважаються заявленою з пропуском строку звернення.

Одночасно з цим, суд відхилив доводи позивача про відсутність факту пропуску шестимісячного строку і необхідність його відліку з дати ухвалення постанови Північного апеляційного господарського суду від 6 грудня 2021 року у справі №46/436-б. У цьому аспекті окружний суд виходив з того, що сума боргу, яка визначена указаною постановою, є за своєю правовою природою кредиторськими вимогами ОСОБА_1 до ДАК «Укрресурси», тому її виплата не може бути здійснена в іншому порядку, ніж це передбаченого Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». На основі таких міркувань суд дійшов висновку, що указана постанова не може виступати підставою для звернення до суду з цим адміністративним позовом.

Також суд визнав необґрунтованим посилання ОСОБА_1 на частину другу статті 233 Кодексу законів про працю України, указавши на те, що позовні вимоги не є вимогами про стягнення заробітної плати, а стосуються вирішення публічно-правового спору пов`язаного із оскарженням бездіяльності відповідача щодо нездійснення належних заходів контролю та координації за процедурою виконання рішення ЄСПЛ, у межах якого не вирішується питання про стягнення заробітної плати позивача.

Не погодившись із залишенням позову без розгляду, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 7 червня 2022 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2022 року, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Позиція скаржника полягає в тому, що суди неправильно визначили характер спірних правовідносин і підстави позову, внаслідок чого дійшли помилкового висновку про пропуск ним шестимісячного строку звернення до адміністративного суду з цим позовом.

Скаржник вважає, що питання бездіяльності відповідача стосовно додаткових заходів індивідуального характеру по рішенню Ленінського районного суду від 27 листопада 2006 року має бути розглянуте по суті.

Також скаржник зазначає, що виконання рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 1 березня 2004 року передбачає зміну дати звільнення і проведення розрахунку на нову дату звільнення. Вказує, що у 2017 році арбітражний керуючий видав наказ про зміну дати звільнення, тож залишилися невиконаними міри матеріального характеру - визначення і виплата остаточного боргу. Як зазначає скаржник, надалі остаточний залишок боргу був визначений постановою Північного апеляційного господарського суду від 6 грудня 2021 року у справі №46/436-б і про цю подію він не міг знати раніше.

Скаржник наголошує, що у цій частині його вимога має матеріальний характер і не оскаржується ні дата наказу, ні дата видачі трудової книжки. Натомість позов пред`явлений 7 квітня 2022 року, тобто у межах шестимісячного строку. Тому вважає, що є підстави для розгляду судом першої інстанції по суті питання бездіяльності відповідача і вжиття ним додаткових заходів індивідуального характеру по сплаті залишку боргу повного розрахунку.

Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити цю скаргу без задоволення.

Позиція відповідача полягає в тому, що оскаржувані судові рішення є законними й обґрунтованими і доводи скаржника не спростовують висновку судів про пропуск ним шестимісячного строку для пред`явлення позову.

ІІ. Мотиви Верховного Суду

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення у межах доводів і вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, звертає увагу на таке.

Кожна особа має право в порядку, встановленому КАС України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (стаття 5 цього Кодексу).

Статтею 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

За змістом статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Згідно з частиною першою, другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені у статті 123 КАС України, відповідно до якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до частини шостої статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Частиною першою статті 169 КАС України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно із пунктами 3, 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо є підстави, визначені частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Позовна заява була зареєстрована в суді першої інстанції 7 квітня 2022 року.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. В цій ухвалі питання поновлення строку звернення до адміністративного суду не вирішувалося.

Надалі від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

7 червня 2022 року ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду позов залишено без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 КАС України (з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу).

Проте слід зазначити, що системний аналіз положень статті 123 КАС України дає підстави для висновку, що звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.

Так, статтею 123 КАС України передбачено, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача є надання можливості останньому скористатись можливістю подати заяву про поновлення пропущеного строку в разі її неподання, або ж вказати інші причини поважності пропущеного строку, аніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку та визнані судом неповажними.

Отже, вказані правила процесуального закону щодо надання можливості позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку або вказати інші причини поважності пропущеного строку, слід застосовувати як на стадії відкриття провадження у справі, так і на стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі (частини третя та четверта статті 123 КАС України).

До відкриття провадження у справі реалізація відповідних процесуальних гарантій відбувається шляхом залишення позовної заяви, поданої за межами строків звернення до суду, без руху з пропозицією подати заяву про його поновлення або вказати інші, ніж ті, що зазначені в позовній заяві, підстави для поновлення строку.

Подібним чином законодавець урегулював і механізм залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду, факт якого встановлено після відкриття провадження у справі, закріпивши у частині третій статті 123 КАС України, що позов залишається без розгляду, якщо позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду, зазначивши, що він не надав належних та допустимих доказів наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, та адміністративний позов залишив без розгляду.

Однак, матеріали справи не містять процесуальних рішень щодо надання можливості позивачу скористатися правом подати заяву, в якій вказати інші причини поважності пропуску строку звернення до суду.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, застосовуючи частини третю та четверту статті 123 КАС України неправомірно залишив позовну заяву без розгляду, так як в силу частини першої зазначеної статті суд не залишив позовну заяву без руху із зазначенням недоліків, які необхідно усунути, чим не надав позивачеві можливості повторно повідомити про причини поважності пропуску строку на звернення до суду.

Подібний висновок щодо тлумачення вимог статті 123 КАС України викладений у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові від 23 вересня 2020 року у справі №640/5645/19, від 15 грудня 2021 року у справі №300/34/20, від 20 жовтня 2022 року у справі №380/16907/21, і підстави для відступу від нього відсутні.

Крім цього, Суд зауважує, що підстави й предмет позову пов`язані з двома самостійними групами правовідносин: одні стосуються виконання рішення Ленінського районного суду від 27 листопада 2006 року, а інші стосуються виконання рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 1 березня 2004 року.

Однак мотивувальні частини оскаржуваних судових рішень побудовані лише на основі оцінки дотримання позивачем строку звернення до суду щодо вимог, які стосуються питань виконання рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 1 березня 2004 року.

Тобто, залишаючи позовну заяву без розгляду на підставі пропуску строків звернення до адміністративного суду, окружний суд не зазначив мотивів, з яких дійшов висновку щодо пропуску відповідного строку стосовно вимог, які пов`язані з виконанням рішення Ленінського районного суду від 27 листопада 2006 року.

Верховний Суд додатково зазначає, що не оцінює вказані позивачем причини пропущення строку звернення до суду, проте доходить висновку, що суд першої інстанції не повною мірою вирішив питання щодо поважності їхнього пропуску. Натомість суд першої інстанції вказаних процесуальних помилок не виправив.

З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Оскільки оскаржувані судові рішення перешкоджають подальшому провадженню у справі, а також не відповідають вимогам законності й обґрунтованості, їх належить скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

За таких обставин і правового регулювання, касаційну скаргу належить задовольнити.

З огляду на результат касаційного розгляду питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 7 червня 2022 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2022 року скасувати, а справу направити до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………………

……………………………………

……………………………………

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду