Справа № 380/13597/22
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2022 року

справа №380/13597/22
провадження № П/380/13700/22

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Чаплик І.Д. розглянув у письмовому провадженні в м.Львові за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю Оператор газотранспортної системи України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, визнання протиправним та скасування наказу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_2 ) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі ст.ст. 26, 39 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу";

зобов`язати уповноважену особу військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі ст.ст. 26, 39 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що військовослужбовцем ОСОБА_1 , який проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 на адресу командування військової частини було подано рапорт із долученням до нього відповідних документів, що підтверджують за ним право бути терміново та невідкладно звільненим із військової служби на підставі статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". Однак, наслідки розгляду рапорту не були доведені до відома позивачу, а керівництво військової частини ухилилося від виконання приписів ст.ст. 26, 39 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". Позивач зазначає, що у відповідності до листа Краматорського лінійного управління магістральних газопроводів та витягу з Наказу Міністерства економіки України № 896-22 від 15.04.2022 ОСОБА_1 є заброньованим за відповідною установою, що відноситься до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" з 15.04.2022 та йому надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та на воєнний час строком на шість місяців, а тому звернувся за захистом своїх прав з даним позовом.

Ухвалою суду від 3 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі за даним позовом, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву зі всіма доказами на його підтвердження, які наявні у відповідача.

На виконання ухвали суду відповідач 17.10.2022 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що позовні вимоги не грунтуються на вимогах закону, а саме пункту 2 ч. 4 ст. 26 Закону України „ Про військовий обов`язок та військову службу, якими передбачено підстави звільнення військовослужбовців з військової служби, і якими не передбачено такої підстави звільнення, як наявність бронювання за установою, яка входить до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Відповідач також не погоджується з твердженням позивача щодо нерозгляду військовою частиною рапорту, оскільки в додатку №5 до позовної заяви міститься рапорт, в якому вказана резолюція з підписом виконавця капітана юстиції Д. ВАКАЛА про відсутність підстав на звільнення, довготривалі відпустки не передбачені для військовослужбовців під час дії воєнного стану. Відповідач також зазначає, що оскільки позивач заброньований за установою ТОВ „Оператор газотранспортної системи України, він мав право на відстрочку від призову під час мобілізації, що регулюється ст. 23 Закону України „Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а тому позивачу необхідно оскаржувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов на військову службу під час мобілізації. З цих підстав вважає, що Військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем у справі, а тому просить в позові відмовити.

У відповіді на відзив, який надійшов на адресу суду 27.10.2022, позивач зазначає про те, що при вирішенні питання про звільнення з даної військової частини саме між відповідачем та позивачем виникають відповідні правовідносини з приводу наявності підстав для звільнення з військової служби, а тому суд повинен у даному випадку досліджувати питання законності підстав для звільнення позивача з військової частини НОМЕР_1 . Позивач також вважає доцільним у даному випадку залучити ІНФОРМАЦІЯ_3 (), який є правонаступником ІНФОРМАЦІЯ_2 до участі у справі у якості співвідповідача, оскільки останнім не було враховано те, що у відповідності до листа від Краматорського лінійного управління магістральних газопроводів та витягу з Наказу Міністерства економіки України № 896-22 від 15.04.2022 ОСОБА_1 є заброньованим за відповідною установою, що відноситься до Товариства з обмеженою відповідальністю Оператор газотранспортної системи України з 15.04.2022 та йому надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та на воєнний час строком на шість місяців. З цих підстав позивачем також подано заяву, яка надійшла на адресу суду 27.10.2022, про збільшення позовних вимог та залучення співвідповідача ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою від 04.11.2022 суд прийняв заяву про збільшення позовних вимог до розгляду та вирішив здійснювати розгляд адміністративної справи №380/13597/22 з урахуванням вимоги про визнання протиправним та скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22.04.2022 про мобілізацію ОСОБА_1 на військову службу.

Ухвалою від 04.11.2022 суд залучив до участі у справі №380/13597/22 співвідповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) та Товариство з обмеженою відповідальністю Оператор газотранспортної системи України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача та надав їм строк для надання пояснень разом з усіма доказами, на яких ці пояснення ґрунтуються.

21.11.2022 на адресу суду надійшло клопотання від Військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду в зв`язку з пропуском позивачем строку звернення з даним позовом, оскільки наказ ІНФОРМАЦІЯ_2 про мобілізацію ОСОБА_1 на військову службу прийнято 22.04.2022, позивач про його існування був обізнаний з моменту його прийняття, а з позовом до суду звернувся лише в жовтні 2022 року.

На виконання ухвали суду ІНФОРМАЦІЯ_5 06.12.2022 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Однак, на час призову позивача на військову службу під час мобілізації, так і на теперішній час будь які дані, що свідчать про забронювання позивача під час мобілізації, у ІНФОРМАЦІЯ_6 відсутні, заяв стосовно відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації або стосовно звільнення від призову на військову службу під час мобілізації позивачем до ІНФОРМАЦІЯ_7 не надходило. Відповідач зазначає, що згідно з наказом Міністерства економіки України-№ 896-22 від 15.04.2022 «Про бронювання військовозобов`язаних за суб`єктами господарювання паливно-енергетичного комплексу» позивач є заброньованим лише з 27.09.2022, тобто після спливу 5 місяців від призову позивача на військову службу. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Також вказує, що згідно спільних директив Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України такої установи як ІНФОРМАЦІЯ_3 не існує, а позивачем оскаржуються дії, які вчинені ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Ухвалою від 19.12.2022 суд замінив відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 на належного ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_4 код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ).

На виконання ухвали суду 06.12.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю Оператор газотранспортної системи України подало до суду пояснення щодо позову, в яких зазначає, що 21.04.2022 Краматорське лінійне виробництво управління магістральних газопроводів отримало від ІНФОРМАЦІЯ_7 повідомлення щодо призову військовозобов`язаного ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, в зв`язку з чим останній з 22 квітня 2022 року був увільнений у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації. Водночас, 30.03.2022 відповідачем було надано пропозиції про бронювання критично необхідних працівників, в перелік якого включено і позивача, за результатами розгляду цього клопотання отримано наказ Міністерства економіки України від 15 квітня 2022 року №896-22 «Про бронювання військовозобов`язаних за суб`єктами господарювання паливно-енергетичного комплексу», а 3 травня 2022 року отримано витяг з наказу щодо ОСОБА_1 .

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Сторони належним чином повідомлялися про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін в порядку частини сьомої статті 262 КАС України від учасників справи не надходило. Суд на підставі частини шостої статті 162 КАС України вирішує справу за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Відповідно до облікової картки, яка знаходиться у ІНФОРМАЦІЯ_6 , 18.10.2005 ОСОБА_1 за рішенням призовної комісії міста Краматорська визнаний придатним до військової служби та призваний на строкову військову службу, 17.10.2006 звільнений в запас по закінченню строку військової служби та 25.10.2006 прийнятий на військовий облік військовозобов`язаних до ІНФОРМАЦІЯ_7 . 26.04.2022 знятий з військового обліку у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізацїї.

19.04.2022 позивач за повісткою прибув до ІНФОРМАЦІЯ_7 , особисто отримав письмове направлення на ім`я голови військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_7 для встановлення придатності для проходження військової служби за станом здоров`я за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 . Згідно з довідкою військово-лікарської комісії від 19.04.2022 №91/1872 за підписом голови військово-лікарської комісії та секретаря позивач визнаний придатним до військової служби.

На підставі вказаних документів начальником ІНФОРМАЦІЯ_7 26.04.2022 видано наказ №243 про призив позивача на військову службу під час мобілізації, в особливий період в складі команди НОМЕР_5 .

Судом також встановлено, що військовослужбовцем ОСОБА_1 , який проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 на адресу командування військової частини було подано рапорт про звільнення з лав Збройних Сил України з посиланням на витяг з наказу Міністерства економіки України №896-22 від 15.04.2022 та лист начальника управління Краматорського лінійного виробництва управління магістральних газопроводів №7106ИХ-22-355 від 20 вересня 2022 року. Зокрема, за змістом листа начальника управління Краматорського лінійного виробництва управління магістральних газопроводів №7106ИХ-22-355 від 20 вересня 2022 року та витягу з Наказу Міністерства економіки України № 896-22 від 15.04.2022 ОСОБА_1 є заброньованим за відповідною установою, що відноситься до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" з 15.04.2022 та йому надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та на воєнний час строком на шість місяців.

Не отримавши відповіді на вказаний рапорт протягом значного часу, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії Указу в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України (№ 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022) з 21 листопада строком на 90 діб.

При цьому, Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено проведення загальної мобілізації.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлені Законом України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543-XII).

У статті 1 Закону № 3543-XII містяться визначення понять «мобілізація» та «особливий період», відповідно до яких:

мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу; Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За частинами 1, 2 ст. 4 Закону №3543-XII організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України. Загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Частиною п`ятою статті 4 Закону № 3543-XII регламентовано, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Відповідно до статті 2 Закону № 3543-XII правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України «Про оборону України», цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України №2232-XII від 25.03.1992 «Про військовий обов`язок і військову службу» (із змінами) (Закон №2232-XII.)

Згідно із статтею 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини п`ятої статті 1 Закону № 2232-ХІІ від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Частина дев`ята статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначає такі категорії громадяни України щодо військового обов`язку:

допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;

призовники - особи, приписані до призовних дільниць;

військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;

військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга статті 2 Закону № 2232-ХІІ).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону № 2232-ХІІ початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону № 2232-ХІІ призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом № 3543-XII.

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 35. Закону №2232-XII на загальному військовому обліку перебувають резервісти, а також військовозобов`язані, які не заброньовані за центральними та місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і закладами освіти незалежно від підпорядкування і форми власності на період мобілізації та на воєнний час.

На спеціальному військовому обліку перебувають військовозобов`язані, заброньовані за центральними та місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями на період мобілізації та на воєнний час.

Статтею 22 Закону № 3543-XII встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до частини третьої вищезазначеної статті під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

Також, частина шоста статті 22 Закону № 3543-XII встановлює, що громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті.

Разом з тим, статтею 23 № 3543-XII встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Так, відповідно до абзацу третього частини першої цієї статті, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Бронювання військовозобов`язаних, які перебувають у запасі, здійснюється в мирний та у воєнний час з метою забезпечення функціонування органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також підприємств, установ і організацій в особливий період.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 25 Закону №3543-XII бронюванню підлягають військовозобов`язані, які працюють в органах державної влади, інших державних органах, органах місцевого самоврядування та на підприємствах, в установах і організаціях, яким встановлено мобілізаційні завдання (замовлення), у разі, якщо це необхідно для забезпечення функціонування зазначених органів та виконання мобілізаційних завдань (замовлень). Такі військовозобов`язані не підлягають прийняттю на службу у військовому резерві.

Організація, порядок, обсяги та переліки посад і професій військовозобов`язаних, які підлягають бронюванню на період мобілізації та на воєнний час, визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Абзацом 13 ч. 1 ст. 21 Закону №3543-XII встановлено, що підприємства, установи і організації зобов`язані: вести військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів із числа працюючих, здійснювати заходи щодо бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та в особливий період і надавати звітність з цих питань відповідним органам державної влади, іншим державним органам та органам місцевого самоврядування в установленому порядку.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 був мобілізований для проходження військової служби у Збройних Силах України 26.04.2022 згідно з наказом №243, яким позивача призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації резервістів і військовозобов`язаних відповідно до списків в складі команди НОМЕР_5

Відповідно до витягу з наказу Краматорського лінійного виробництва управління магістральних газопроводів №87/к від 21.04.2022 ОСОБА_1 увільнено від роботи з 22.04.2022 у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації. Підставою було повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21.04.2022.

Водночас, наказ Міністерства економіки України №896-22 «Про бронювання військовозобов`язаних за суб`єктами господарювання паливно-енергетичного комплексу», яким наказано забронювати за Краматорським лінійним виробництвом управління магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю Оператор газотранспортної системи України ОСОБА_1 на період мобілізації та воєнний час військовозобов`язаних, з наданням відстрочки строком на шість місяців був прийнятий 15 квітня 2022 року, тобто до мобілізації позивача.

Однак, станом на день мобілізації документів щодо бронювання ОСОБА_1 чи будь-яких інщих доказів щодо вчинення заходів про таке бронювання ІНФОРМАЦІЯ_9 надано не було, протилежного судом не встановлено та не заперечується позивачем. Натомість Краматорським лінійним виробництвом управління магістральних газопроводів було увільнено ОСОБА_1 наказом №87/к від 21.04.2022 від роботи з 22.04.2022 у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації.

Згідно з матеріалами справи 19.04.2022 позивач за повісткою прибув до ІНФОРМАЦІЯ_7 , особисто отримав письмове направлення на ім`я голови військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_7 для встановлення придатності для проходження військової служби за станом здоров`я за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 . Згідно з довідкою військово-лікарської комісії від 19.04.2022 №91/1872 за підписом голови військово-лікарської комісії та секретаря позивач визнаний придатним до військової служби.

Заяв стосовно відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації або стосовно звільнення від призову на військову службу під час мобілізації від позивача до ІНФОРМАЦІЯ_7 не надходило.

Суд вважає, що як позивач, так і його роботодавець могли знайти спосіб вчасно сповістити відповідача про наявність таких обставин, проте не зробили цього.

Отже, матеріалами справи підтверджується відсутність будь-яких доказів щодо наявності у відповідачів інформації про те, що позивач не підлягав призову на військову службу.

Також з матеріалів справи встановлено, що заяву про наявність зазначених підстав і підтвердження їх доказами позивачем надано лише відповідачу та 20 вересня 2022 року, тобто не ІНФОРМАЦІЯ_10 та значно пізніше винесення оскаржуваного наказу та його фактичної реалізації.

Таким чином, позивач у ході розгляду справи у суді не надав належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про порушення відповідачем порядку мобілізації військовозобов`язаного ОСОБА_1 , визначеногоЗаконом №3543-XII.

Суд також враховує положення статті 19 Конституції України, які встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Право на судовий захист відображене і в частині першій статті 5 КАС, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС.

За приписами пункту 8 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Право особи, яка звертається до суду з позовом, самостійно та на свій розсуд розпоряджатися своїми правами, зокрема і щодо визначення предмета і підстав позову є складовою диспозитивності як одного із принципів адміністративного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 КАС України).

Отже, обсяг позовних вимог та їх формулювання належить виключно позивачу. Розгляд спору за межами підстав заявленого позову, за відсутності перешкод в ефективному захисті порушених прав позивача, вказує на порушення положень принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Гарантуючи кожній особі право в порядку, встановленому КАС, звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, стаття 5 КАС України одночасно визначає, у який спосіб особа може просити суд їх захистити.

ОСОБА_1 у позовній заяві визначив спосіб захисту свого права шляхом визнання протиправним та скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22.04.2022 про мобілізацію ОСОБА_1 на військову службу, тобто шляхом визнання протиправними та скасування індивідуального акту.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Суд звертає увагу на приписи пунктів 4-7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (надалі також Положення № 1153/2008), відповідно до яких громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.

Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом № 2232-ХІІ. Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Частина третя статті 24 Закону № 2232-ХІІ передбачає, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, станом на час вирішення справи такий вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби.

Після видання спірного наказу виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом № 2232-ХІІ та Положенням № 1153/2008. Даними актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказів про призов та про призначення до військової частини. Ці накази вже реалізовані, а тому їх скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові.

Суд наголошує, що аналіз наведених вище законодавчих і підзаконних актів свідчить про те, що військова служба з моменту її початку покладає на її учасників (військовослужбовця та держави) велике коло взаємних прав та обов`язків матеріального, та фінансового забезпечення військовослужбовця, його соціального захисту, виконання ним безпосередньо покладених на нього службових обов`язків та інше.

ОСОБА_1 склав Військову присягу на вірність Українському народу та приступив до виконання обов`язків.

У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19, від 8 вересня 2021 року у справі № 816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14 липня 2021 року у справі № 9901/96/21, від 27 жовтня 2022 року у справі № П/9901/97/21).

Виходячи із зазначеної в даних судових рішеннях Верховного Суду правових висновків та екстраполюючи їх на правовідносини, які досліджуються у справі, що розглядається, суд зазначає, що скасування після їх реалізації та вичерпання своєї дії оскаржуваного позивачем акту індивідуальної дії про його призов та призначення до військової частини порушить стабільність публічно-правових відносин та принцип правової визначеності.

За наведених обставин, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22.04.2022 про мобілізацію ОСОБА_1 на військову службу відсутні. При цьому, суд також звертає увагу, що ОСОБА_1 був мобілізований для проходження військової служби у Збройних Силах України згідно наказу №243 від 26.04.2022, а наявність наказу від 22.04.2022, який просить скасувати позивач, судом не встановлено.

Щодо клопотання відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду, то суд залишає його без задоволення з огляду на наявність існуючих обмежень та перешкод під час особливого правового режиму військового стану, що є підставою вважати поважними причини пропуску строку звернення до суду.

Щодо позовних вимог про зобов`язання уповноважену особу військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі ст.ст. 26, 39 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", то суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 12.1 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року № 170, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення № 1153/2008.

Згідно з абзацом другим пункту 225 Положення № 1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Пункт 233 Положення № 1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Частиною п`ятою статті 26 Закону № 2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Зокрема, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: 2) під час воєнного стану: а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку; в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

За змістом рапорту ОСОБА_1 про звільнення з лав Збройних Сил України підставою його звільнення позивач зазначає витяг з наказу Міністерства економіки України №896-22 від 15.04.2022 та лист начальника управління Краматорського лінійного виробництва управління магістральних газопроводів №7106ИХ-22-355 від 20 вересня 2022 року, за змістом якого Товариство потребує для відновлення деокупованих та пошкоджених об`єктів магістральних газопроводів працівника ОСОБА_1 , який заброньований згідно з вказаним наказом.

Однак, серед визначених частиною п`ятою статті 26 Закону № 2232-XII підстав звільнення з військової служби під час воєнного стану відсутні такі підстави як наявність бронювання за установою, яка входить до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Суд зазначає, що наявність бронювання є підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на визначений строк при дотриманні та виконанні встановлених законодавством умов, проте, в спірному випадку позивач такою можливістю не скористався, що унеможливлює її використання на даній стадії правовідносин.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі ст.ст. 26, 39 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", то такі вимоги є теж безпідставними, оскільки в матеріалах справи, а саме доданих до позовної заяви додатках міститься рапорт, в якому зазначена резолюція такого змісту: „ Відсутні підстави на звільнення, довготривалі відпустки не передбачені для військовослужбовців під час дії воєнного стану з підписом виконавця капітана юстиції Д. ВАКАЛА. Отже, Військовою частиною НОМЕР_1 розглянуто рапорт позивача та відмовлено в його задоволенні за відсутністю підстав, про що позивачу було відомо. Позивачем не наведено норми законодавства, які б зобов`язували Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт позивача в інший спосіб, ніж це було зроблено в спірному випадку.

За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Оскільки в задоволенні позову було відмовлено, то судові витрати в сулу вимог ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 242-246, 250, 257-262, пп. 15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_4 код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю Оператор газотранспортної системи України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, визнання протиправним та скасування наказу- відмовити.

Сужові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п15.5 п.5 розділу VII Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Чаплик І.Д.