Справа № 400/1842/22
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2022-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
28 грудня 2022 р. м.ОдесаСправа № 400/1842/22
Судді П`ятого апеляційного адміністративного суду на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2022 по справі 400/1842/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Державної судової адміністрації України про зобов`язання вчинити певні дії
09.02.2022р. ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просила суд зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести перерахунок судді Жовтневого районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 суддівської винагороди за період часу з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", та виплатити недоотриману частину нарахованої та невиплаченої частини заробітної плати.
В обґрунтування позовних вимог позивачка вказувала на протиправність дій територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо нарахування їй у період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року суддівської винагороди із застосуванням приписів ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.07.2022 року у справі №400/1842/22 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів і працівників апаратів судів» на користь ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року в сумі 153063,64грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області повинно було керуватися виключно Законом України Про судоустрій і статус суддів, а не ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Також, окружний адміністративний суд вказав, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює ДСА України, а тому і обов`язок виплатити нараховану, але обмежену у розмірі до виплати суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року в сумі 153063,64 грн. покладено саме на ДСА України як на розпорядника коштів вищого рівня. Обираючи спосіб захисту порушеного права суд першої інстанції виходив із його ефективності.

У свою чергу, П`ятий апеляційний адміністративний суд, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, дійшов висновку, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

З вказаним висновком суду не погоджуюсь виходячи із такого.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Статтею 130 Конституції України передбачено, що Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 7 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Однак, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-IX Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було доповнено статтею 29, згідно якої установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Закон України від 13.04.2020 року №553-IX набрав чинності 18.04.2020 року.

Виходячи з зазначених вище законодавчих положень, у період з 18.04.2020 виплата суддівської винагороди проводилась із застосуванням обмеження максимального розміру, передбаченого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Між тим, 28.08.2020 рішенням Конституційного Суду України №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року №294-ІХ зі змінами; - абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-ІХ.

Згідно із ч.2 ст.152 Конституції України та ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, спірні положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-IX втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення, тобто з 28.08.2020 року.

Поряд з цим, обмеження у виплаті суддівської винагороди здійснювалася до 28.08.2020 року, тобто в період, коли вищеозначені законодавчі приписи були чинними.

Відтак, оскільки на момент нарахування і виплати позивачці суддівської винагороди положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-IX були чинними, то відповідні дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області були правомірними та узгоджувалися з положеннями частини другої статті 19 Конституції України.

Отже, невиплата ОСОБА_1 суддівської винагороди у повному розмірі не пов`язана з протиправними діями Територіального управління, а викликана прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-IX, положення якого визнано неконституційними.

З урахування наведеного, висновок судів першої та апеляційної інстанції про неправомірність дій відповідача є помилковим.

Вказаний вище законодавчий підхід є сталим і неодноразово застосовувався судами під час розгляду позовів соціальних категорій, як то: «діти війни», «чорнобильці», «учасники війни, які отримують матеріальну допомогу до 5 травня», та інші.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у рішеннях від: 11.12.2012 року у справі № 21-356а12; 23.01.2019 року у справі № 820/2462/17; 25.07.2019 року у справі №804/3790/17; 23.12.2019 року у справі № 814/1274/17; 19.02.2020 року у справі №240/6263/18; 18.03.2020 року у справі №240/4937/18.

Слід також зазначити, що наведений усталений судовий підхід щодо судового захисту, внаслідок прийняття неконституційного закону, був предметом перевірки Європейським судом з прав людини.

Так, розглядаючи справи «Філозофенко проти України» (Заява № 72954/11) 09.01.2020 року, «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.06.2014 року, № заяв № 68385/10 та 71378/1 Європейським судом з прав людини не встановлено порушень статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Одною із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. ( пункт 1 частини першої статі 129 Конституції України.

Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

За висновками КРЄС забезпечення єдності судової практики є невід`ємною частиною верховенства права та довіри громадськості до правосуддя.

Тобто, у однакових правових ситуаціях суди повинні діяти однаково.

Обраний судом першої інстанції підхід щодо способу захисту окремої соціальної групи (судді України), незважаючи на конституційний статус та враховуючи рішення Європейського суду з прав людини «Пеллегрен проти Франції" від 08.12.1999 року, заява № 28541/95, не наділяє суд права задовольняти позови у аналогічній категорії справ лише суддям України.

Окрім цього, частиною 1статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402 від 02.06.2016 встановлено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Позивачка стверджує, що порушення її прав стосовно отримання суддівської винагороди не в повному обсязі виникло у зв`язку з прийняттям нормативного акту, який у подальшому визнано неконституційним.

За своєю правовою природою недоотриманні суми суддівської винагороди є матеріальною шкодою для позивачки у вигляді недоотриманих доходів, які відшкодовуються державою.

Частиною 3 статті 152 Конституції України визначено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Тому, ОСОБА_1 не позбавлена можливості захистити своє право на отримання недоплаченої частини суми суддівської винагороди у порядку, визначеному частиною третьою статті 152 Конституції України, тобто шляхом звернення до Держави з позовом про відшкодування шкоди.

Наведений правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 11.12.2012 року у справі № 21-356а12.

Однак, дану позовну заяву ОСОБА_1 не подавала в порядку приписів ч.3 ст.152 Конституції України.

Також, як убачається з позовної заяви ОСОБА_1 в якості відповідача по справі визначено Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області.

Питання стосовно заміни неналежного відповідача, залучення ДСА України в якості другого відповідача чи співвідповідача судом першої інстанції не вирішувалось.

Натомість, приймаючи оскаржуване рішення Миколаївський окружний адміністративний суд вийшов за межі заявлених позовних вимог та присудив до стягнення з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів і працівників апаратів судів» на користь ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року в сумі 153063,64грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

Крім того, з урахуванням приписів ст. 5 КАС України, захистити права позивачки в обраний судом першої інстанції спосіб без встановлення протиправності дії/бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким таке право було порушено, неможливо.

На означене було наголошено Верховним Судом в постановах від 10.02.2022р. у справі №160/10554/20, від 04.10.2022р. у справі №640/23567/20.

Суддя Димерлій О.О.