Справа № 200/2599/22
Суддя: Логойда Т.В.
Дата ухвалення: 2022-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2022 року Справа№200/2599/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Логойди Т.В., розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

08 лютого 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати йому страхових виплат за період його тимчасової непрацездатності з 18 січня 2016 року по 03 листопада 2016 року;

- зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахувати та виплатити йому страхові виплати за період його тимчасової непрацездатності з 18 січня 2016 року по 03 листопада 2016 року із коригуванням у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги, і провести компенсацію втрати частини страхових виплат у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Також просив розподілити судові витрати, які складуться зі: сплаченого судового збору; гонорару адвокату за складання позовної заяви 3000 грн.

Позов обґрунтовував тим, що має право на виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності за спірний період, для чого неодноразово звертався до відповідача і подавав йому для сплати листки непрацездатності за цей період, але вони були повернуті. Останнім листом від 28 січня 2022 року відповідач повідомив про те, що оскільки підприємство, де він працював, зареєстровано на непідконтрольній Україні території, тому підстави для нарахування та виплати страхових виплат відсутні; виплата можлива лише після повернення цих територій.

Як зазначав, позивач, відповідач не розробив належного порядку для реалізації нарахування та виплати страхових виплат потерпілим, які проживають та проживали на території підконтрольній українській владі, та отримали травму на підприємстві, яке зареєструвало юридичну особу на непідконтрольній території, але фактично здійснювало діяльність на підконтрольній території та сплачувало страхові внески. І тому відповідач, із посиланням на правову колізію, допустив бездіяльність, чим порушив взяте на себе зобов`язання із соціального страхування.

Отже, суб`єкт владних повноважень не виплачуючи позивачу по листком непрацездатності страхові виплати за минулий період з огляду на його статус внутрішньо переміщеної особи та посилаючись на відсутність порядку виплати страхових виплат та залежність від контролювання території, фактично звузив права позивача та зробив їх реалізацію залежною від певних обставин, порушив право позивача на їх отримання.

Відзив на позовну заяву подано не було.

Суд неодноразово витребовував у відповідача докази (ухвали суду від 07 грудня 2022 року та повторно від 23 грудня 2022 року, які отримані відповідачем 08 грудня 2022 року та, відповідно, 23 грудня 2022 року), однак в порушення ст. 1291 Конституції України, ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України ухвали суду з боку відповідача суб`єкта владних повноважень у встановлений строк (по 22 грудня 2022 року та, відповідно, по 29 грудня 2022 року) виконані не були.

Враховуючи наведене та стислі строки розгляду справ даної категорії (ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України) суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

Судом встановлено, що в період з 05 червня 2015 року по 30 листопада 2016 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Шахтобудівельна компанія «Донецькшахтопроходка» (прохідник підземний).

Як пояснив позивач, підприємство проводило підземні роботи на ПАТ «Шахтоуправління «Покровське», за місцем розташування с. Удачне Покровського (раніше Красноармійського) району Донецької області.

18 січня 2016 року з позивачем стався нещасний випадок, який був визнаний таким, що пов`язаний із виробництвом, про що складено акти за формами Н-5 та Н-1 від 21 січня 2016 року.

Після отримання виробничої травми позивач в період з 18 січня 2016 року по 03 листопада 2016 року тимчасово втратив працездатність, що підтверджується листками непрацездатності:

серії АГТ № 721623 - період з 18 січня 2016 року по 10 березня 2016 року;

серії АГТ № 748242 - період з 11 березня 2016 року по 17 квітня 2016 року;

серії АГТ № 749039 - період з 18 квітня 2016 року по 23 травня 2016 року;

серії АГТ № 749660 - період з 24 травня 2016 року по 29 червня 2016 року;

серії АГТ № 760369 - період з 30 червня 2016 року по 08 серпня 2016 року;

серії АГТ № 761180 - період з 09 серпня 2016 року по 15 вересня 2016 року;

серії АГТ № 761979 - період з 16 вересня 2016 року по 20 жовтня 2016 року;

серії АГТ № 762567 - період з 21 жовтня 2016 року по 03 листопада 2016 року.

У зв`язку з наведеним позивач за вказаний період мав право на виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності, що настала внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Проте така допомога позивачу нарахована та виплачена не була.

Не отримавши таку допомогу, він самостійно звернувся до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області з відповідною заявою, додавши вказані листки непрацездатності.

Листом відповідача від 28 січня 2022 року № С-01-04/19-55, за результатом розгляду заяви щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, позивача повідомлено про те, що місцезнаходженням роботодавця (страхувальника) є непідконтрольна органам державної влади України територія, а саме, м. Донецьк. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р м. Донецьк входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Фінансування виплат допомоги по тимчасовій непрацездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного, захворювання можливе лише після державної реєстрації місцезнаходження страхувальника на підконтрольній органам державної влади України території та сплати ним єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, чи повернення тимчасово неконтрольованої території під контроль органам державної влади України. Тому правові підстави для здійснення оплати листків непрацездатності особі, яка не є внутрішньо переміщеною, зареєстрована та фактично проживає на підконтрольній українській владі території, а підприємство залишилося на непідконтрольній території, відсутні.

У цьому листі також зазначено, що про вказані обставини позивача проінформовано повторно, оскільки із спірного питання щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності 10 грудня 2018 року позивач раніше звертався до Мирноградського міського відділення Управління, про що йому були надані відповідні роз`яснення листом від 19 грудня 2018 року №01-03/14-0049; крім того, вичерпні роз`яснення позивачу надавалися листом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 14 лютого 2019 року № 03/С-223з-522.

Фактично, вказаним листом позивачу відмовлено у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності, що настала внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Судом також встановлено, що місце проживання позивача з жовтня 2013 року зареєстровано на підконтрольній українській владі території, що підтверджується його паспортом громадянина України.

Відповідно до відомостей, що наявні у формі ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» з реєстру застрахованих осіб, роботодавець сплачував за позивача страхові внески та єдиний внесок по січень 2016 року включно.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Одним з конституційних прав є право на соціальний захист.

Так, ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Згідно з ч. 3 ст. 8 вказаного Закону робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду. Управління виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також мають відділення в районах і містах обласного значення. Відділення управлінь виконавчої дирекції Фонду є відокремленими підрозділами робочих органів виконавчої дирекції Фонду, що створюються за рішенням правління Фонду без статусу юридичної особи.

Робочі органи виконавчої дирекції Фонду та їх відділення провадять свою діяльність від імені виконавчої дирекції Фонду в межах та порядку, визначених цим Законом, статутом Фонду, типовим положенням про робочі органи виконавчої дирекції Фонду та їх відділення, що затверджується правлінням Фонду, та положенням, затвердженим директором виконавчої дирекції Фонду.

Основними завданнями Фонду та його робочих органів є: 1) реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування; 2) надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону (п.п. 1 та 2 ч. 1 ст. 9 цього Закону).

Фонд зобов`язаний, зокрема забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 10 цього Закону).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - соціальне страхування) - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України.

Страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають, зокрема особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) (ч. 1 ст. 18 вказаного Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 19 цього Закону право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом.

Питання загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, врегульовано розд. V Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (ст.ст. 35 - 51 Закону).

Страхуванню від нещасного випадку підлягають, зокрема особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) (ч. 1 ст. 35 Закону).

Статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Страхові виплати складаються із:

1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата);

2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого);

3) страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності;

4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 42 Закону, яка визначає щомісячні страхові виплати та інші витрати на відшкодування шкоди, якщо внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання потерпілий тимчасово втратив працездатність, Фонд фінансує всі витрати на його лікування.

Допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується в розмірі 100 відсотків середнього заробітку (оподатковуваного доходу). При цьому перші п`ять днів тимчасової непрацездатності оплачуються власником або уповноваженим ним органом за рахунок коштів підприємства, установи, організації.

Допомога по тимчасовій непрацездатності, страхова виплата у разі переведення потерпілого на легшу нижчеоплачувану роботу, відшкодування вартості поховання потерпілого та пов`язаних з цим ритуальних послуг надаються в порядку, встановленому правлінням Фонду.

Відповідно до п. 2.1 п. 2 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, що затверджений постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року № 11, допомога по тимчасовій непрацездатності, пов`язана з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, призначається та виплачується страхувальником за місцем роботи потерпілого, де стався страховий випадок, у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (оподаткованого доходу).

Виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності потерпілого проводиться за рахунок коштів страхувальника, а починаючи з шостого дня непрацездатності - за рахунок коштів Фонду.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» для розгляду справ про страхові виплати до Фонду подаються:

1) акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть;

2) документи про необхідність подання додаткових видів допомоги.

Статтею 44 Закону визначено, що Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Рішення оформляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.

Фонд може затримати страхові виплати до з`ясування підстав для виплат, якщо документи про нещасний випадок оформлені з порушенням установлених вимог.

Відповідно до ст. 45 Закону Фонд відмовляє у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо мали місце:

1) навмисні дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання приписів та обмежень лікаря) потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку;

2) подання роботодавцем, іншими органами, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілим Фонду свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок;

3) вчинення застрахованим умисного кримінального правопорушення, що призвів до настання страхового випадку.

Фонд відмовляє у виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов`язаним з виробництвом.

Вказаний перелік підстав для відмови у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому є вичерпним.

Строки проведення страхових виплат визначені ст. 47 вказаного Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:

1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;

2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Частинами 5 та 6 ст. 47 Закону визначено, що страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них.

Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв`язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров`я.

Згідно з ч. 4 та 7 ст. 47 Закону виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

З 18 січня 2016 року дня настання страхового випадку у позивача виникло право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.

З 18 січня 2016 року по 03 листопада 2016 року позивач мав право на виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності, що настала внаслідок нещасного випадку на виробництві. Таке право позивача підтверджено належними та допустимими доказами, і відповідачем не заперечується.

Н отримавши таку допомогу для реалізації вказаного права він, надавши відповідні документи, звернувся до відповідача, що також не заперечується.

Передбачених Законом підстав для відмови в реалізації цього права судом не встановлено.

Отже, відповідач неправомірно відмовив позивачу у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності, що настала внаслідок нещасного випадку на виробництві, з підстав, що не передбачені законом, чим порушив соціальні права позивача.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Так, Європейський суду з прав людини в рішенні від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10, п. 52 рішення), а також в рішенні від 19 червня 2012 року у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v.Georgia, заява № 17767/08, п. 72), зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Європейський суд з прав людини зазначив, що в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «майно» охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п. 74 рішення від 02.03.2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»). Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність. Таким чином, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань».

Відмовою позивачу у виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності, що настала внаслідок нещасного випадку на виробництві, з підстав, що не передбачені законом, з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Діями відповідача порушено право позивача на отримання відповідних страхових виплат, на що позивач мав законні очікування.

Отже, суб`єкт владних повноважень порушив право позивача на їх отримання, при цьому це право є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право власності).

З огляду на наведене з метою повного захисту та відновлення порушених прав позивача дії суб`єкта владних повноважень щодо відмови у виплаті позивачу спірних виплат підлягають визнанню протиправними, а порушені права відновленню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу допомогу по тимчасовій непрацездатності, що настала внаслідок нещасного випадку на виробництві та мала місце з 18 січня 2016 року по 03 листопада 2016 року, в порядку та розмірах, що встановлені законодавством, з коригуванням у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги (п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

При обранні способу захисту та відновлення порушеного права судом враховано те, що підприємство-страхувальник, де працював позивач, хоча і здійснювало свою діяльність на території України, сплачуючи за позивача страхові внески, проте воно знаходиться на непідконтрольній українській владі території (вказані обставини визнаються учасниками справи, і у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства є підставою для звільнення від доказування), що унеможливлює виплату ним позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності, що пов`язана з нещасним випадком на виробництві, в частині, що підлягала виплаті за рахунок коштів Фонду соціального страхування України.

Проте, оскільки згідно з п. 2.1 п. 2 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, що затверджений постановою правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 року № 11, така допомога виплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, то в даній ситуації саме обраний судом спосіб захисту та відновлення порушеного права позивача на отримання такої допомоги є ефективним та таким, що унеможливлює подальше звернення до суду з позовом.

Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, що стосуються компенсації втрати частини страхових виплат у зв`язку з порушенням строків їх виплати

Відповідно до ст. ст. 1 й 2 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених стоків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (тобто, з 01 січня 2001 року). Під доходами у цьому законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Детально це питання врегульовано Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постановах від 20 лютого 2018 року в справі № 336/4675/17, від 21 червня 2018 року в справі № 523/1124/17, від 03 липня 2018 року в справі № 521/940/17, від 15 серпня 2018 року в справі № 653/3356/17, від 18 квітня 2019 року в справі №161/4656/17, від 16 грудня 2020 року в справі №521/21718/16-а, від 29 квітня 2021 року в справі №240/6583/20 зазначав, що зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1-3 Закону, окремих положень наведеного Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаних постановах Верховного Суду, відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Позивач набув право на компенсацію втрати частини доходів (про які йдеться в даній справі) у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Питання обчислення суми такої компенсації врегульовано ст. ст. 3 та 4 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п.п. 4 та 5 зазначеного Порядку.

Відповідно ст. ст. 3 та 4 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно з п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.

Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку.

Пунктом 5 цього Порядку визначено, що сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Отже, вирішальними складовими для застосування формули обчислення суми компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків його виплати є:

1) суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць;

2) період невиплати доходу (за виключенням місяця його виплати);

3) індекс інфляції в період невиплати доходу.

Такі висновки суду відповідають положенням вказаних нормативно-правових актів, в тому числі додатку до зазначеного Порядку, в якому наведені приклади обчислення суми такої компенсації.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та фактично визнається сторонами, позивачу за відповідні минулі періоди дохід у вигляді спірних страхових виплат нарахований не був. Відповідно, такий дохід позивачу ще не виплачений.

Вказані обставини є такими, що на час виникнення спірних правовідносин, унеможливлювали застосування відповідачем формули обчислення суми компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків його виплати.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин відповідач бездіяльність щодо позивача в цій частині не допустив.

З огляду на наведене правові підстави для задоволення позовних вимог зобов`язального характеру, що стосуються компенсації втрати частини страхових виплат у зв`язку з порушенням строків їх виплати, - відсутні.

Отже, позов підлягає задоволенню частково.

Оскільки суд дійшов висновку про повне задоволення основних позовних вимог, тому судові витрати у вигляду судового збору, які оплачені позивачем в сумі 992,40 грн., підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Згідно з ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки на час винесення судового рішення позивачем не подано доказів, необхідних для вирішення питання щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень витрат на професійну правничу допомогу, тому дане питання не вирішується. Однак воно може бути вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення за умови подання позивачем відповідних доказів з цього питання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, вул. Свободи, 5; ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 допомоги по тимчасовій непрацездатності, що настала внаслідок нещасного випадку на виробництві та мала місце з 18 січня 2016 року по 03 листопада 2016 року.

Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу по тимчасовій непрацездатності, що настала внаслідок нещасного випадку на виробництві та мала місце з 18 січня 2016 року по 03 листопада 2016 року, в порядку та розмірах, що встановлені законодавством, з коригуванням у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, вул. Свободи, 5; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) здійснені ним документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 (сорок) коп.

Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення судом складено 30 грудня 2022 року.

Суддя Т.В. Логойда