Справа № 520/9219/22
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

30 грудня 2022 року № 520/9219/22

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Бадюков Ю.В., розглянувши в приміщенні суду у м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)", в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати з вини роботодавця належних звільненому 16.08.2019 на підставі наказу Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18) №108/ОС-19 від 16.08.2019 із Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника відділу охорони ОСОБА_1 належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, та компенсації за не отримане речове майно;

- зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 належні при звільненні суми та розглянути питання про виплату компенсації за не отримане речове майно.

- стягнути з відповідача на його, ОСОБА_1 , користь:

- грошову допомогу при звільненні зі служби у розмірі 9 328,50 грн.,

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 82178,85грн

- та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн, що разом складає 111 507, 35 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що з боку Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№ 18)» було порушено вимоги ст.ст. 47 та 116 КЗпП України щодо повного розрахунку у день його звільнення. Стверджує, що посадовими особами відповідача протиправно не виплачено грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна в порушення вимог «Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578.

Також йому протиправно не виплачено грошову допомогу при звільненні зі служби, оскільки посилання відповідача у листі відповіді від 24.03.2021 р. № 3/9/10/Р-27/Мр на те, що ДУ "Холодногірська виправна колонія (№18)" є державною, не прибутковою установою, яка фінансується з Державного бюджету, та, відповідно, й усі бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявністю відповідного бюджетного призначення, котрі втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду є хибними.

Зазначає про наявність права на отримання грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, грошової допомогу при звільненні зі служби у розмірі 9 328,50 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 82178, 85 грн., а також просить стягнути заподіяну моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., що разом складає 111 507, 35 грн.

Ухвалою суду від 31.10.2022 р. відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Також ухвалою суду витребувано у відповідача - Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" інформацію щодо нарахованих та невиплачених ОСОБА_1 при звільненні сум; розміру середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 ; розміру заробітної плати ОСОБА_1 перед звільнення для розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних при звільненні сум; щодо розміру належних та невиплачених ОСОБА_1 при звільненні сум за не отримане речове майно.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Представник відповідача, у встановлений судом строк правом надати відзив не скористався.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 229 КАС України.

Згідно положень ст. ст. 12, 257 КАС України даний спір віднесено до категорії справ, що підлягають розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача повідомлено належним чином про наявність позову щодо оскарження його рішення.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАСУ суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив таке.

ОСОБА_1 з 06 жовтня 2014 року проходив службу в Державній кримінально - виконавчій службі України та мав спеціальне звання - капітан внутрішньої служби.

Наказом Управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області від 12.06.2015 року № 89 о/с був призначений на посаду начальника відділу охорони Холодногірської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№18), яку займав до моменту звільнення зі служби.

Позивача було звільнено зі служби за прогули згідно наказу № 108/ос-19 від 16.08.2019 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України Про національну поліцію України, а саме: у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України, котрий позивачем було оскаржено у судовому порядку.

Рішенням ХОАС від 27.10.2020 року по справі № 520/11277/2020 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" (вул. Рубанівська, буд. 4, м. Харків, 61064) про визнання протиправним та скасування наказу було відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 року по справі № 520/11277/2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та вирішено:

«Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2020 року по справі № 520/11277/2020 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Змінити наказ Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" № 108/ОС - 19 від 16.08.2019 в частині визначення підстави звільнення ОСОБА_1 з п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" на ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України, а саме: звільнення за ініціативою працівника у зв`язку із доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.».

23.03.2021 року представник позивача звернувся з адвокатським запитом № 180/03-2021-з до ДУ "Холодногірська виправна колонія (№18)" щодо надання інформації про суми виплат, що належать до виплати ОСОБА_1 у зв`язку з його звільненням, в т.ч. суму компенсації за порушення строків їх виплати та надати письмовий розрахунок цих виплат.

У відповідь ДУ "Холодногірська виправна колонія (№18)" надала листа від 24.03.2021 р. № 3/9/10/Р-27/14р, що ДУ "Холодногірська виправна колонія (№18)" є державною, не прибутковою установою, яка фінансується з Державного бюджету, та, відповідно, й усі бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявністю відповідного бюджетного призначення, котрі втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, а відтак питання виплати грошової допомоги при звільненні може бути вирішено тільки в судовому порядку.

До зазначеного листа відповідачем додано розрахунок грошової допомоги при звільненні зі служби капітана внутрішньої служби, начальника відділу охорони Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" ОСОБА_1 , згідно якого вбачається, що при звільненні служби розмір грошової допомоги позивача складає 9328, 50 грн.

Не погоджуючись із означеною, на думку позивача бездіяльністю, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Закон України Про Державну кримінально-виконавчу службу України визначає правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження.

Приписами ч. 5 ст. 23 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України встановлено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України Про Національну поліцію, а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства.

Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року № 578 (далі - Порядок № 578).

За умовами п. 2 Порядку № 578 речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Згідно із п. 8 Порядку № 578 речове майно особистого користування видається особам із числа персоналу безоплатно за нормами забезпечення № 1-5, а інвентарне майно - за нормами № 6-13.

Право на забезпечення речовим майном за встановленими нормами забезпечення мають особи рядового і начальницького складу - з дня присвоєння їм відповідних спеціальних звань та/або призначення на посади.

Видача речового майна в особисте користування проводиться згідно з антропометричними даними (зріст, об`єм грудей, шиї, голови, розмір взуття).

Відповідно до п. 9 Порядку № 578 забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в міжрегіональних територіальних органах, установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, воєнізованих формуваннях, закладах освіти, державній установі Центр пробації та уповноважених органах з питань пробації, державній установі Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України та закладах охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби, державній установі Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України, на підприємствах, де вони проходять службу або працюють. Поставлення на речове забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - особи рядового і начальницького складу) в органі чи установі, на підприємстві здійснюється на підставі наказу керівника органу чи установи, підприємства про призначення на посаду та атестата на предмети речового майна (далі - речовий атестат) за формою згідно з додатком 1, а в разі присвоєння особі первинного спеціального звання або призначення на посаду спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами, - на підставі відповідного наказу керівника органу чи установи, підприємства.

Приписами пункту 22 Порядку № 578 передбачено, що особам рядового і начальницького складу (крім курсантів) після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи, підприємства дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або отримувати за них грошову компенсацію (абзац перший пункту 22 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 1218 від 09.12.2020).

Грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.

Грошова компенсація особам рядового і начальницького складу, які проходять службу на підприємствах, виплачується за рахунок коштів таких підприємств.

Відповідно до п. 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.

Розмір грошової компенсації за неотримане речове майно визначається пропорційно часу, що минув з моменту виникнення права на отримання речового майна, до дати підписання наказу про звільнення із служби (не враховуючи місяць звільнення).

Проаналізувавши вищенаведене законодавчі норми, суд дійшов висновку, що під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням виплачується грошова компенсація за речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, через що позовна вимога про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за неотримане речове майно є такою, що підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні із служби, суд відзначає, що з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами ч.1 та ч.2 ст.14 Закону України "Державну кримінально-виконавчу службу України", до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби). Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Відповідно до положень ч.1, 2, 5 Закону України "Державну кримінально-виконавчу службу України", Держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати. На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 94 Закону України "Про національну поліцію" передбачено, що Поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Згідно з положеннями п.3 "Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських", затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. за № 669/28799, грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення

Пунктом 6 розділу IV Порядку № 260 встановлено, що нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні із служби здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення, ураховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, процентну надбавку за стаж служби в поліції, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, установлених наказами на день звільнення.

Як убачається із копії розрахунку грошової допомоги при звільненні зі служби капітана внутрішньої служби, начальника відділу охорони Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" ОСОБА_1 , при звільненні служби розмір грошової допомоги позивача складає 9328, 50 грн.

При цьому, позивач просить суд стягнути з відповідача грошову допомогу.

Водночас, судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено того, що відповідачем здійснено нарахування грошової допомоги при звільненні позивача у розмірі 9328, 50 грн. Тобто, в даному випадку заборгованість не виникла.

Отже, в даній частині позовних вимог права позивача не є порушеними, що свідчить про передчасність таких вимог, а тому в задоволенні про стягнення суми слід відмовити.

При розв`язанні спору суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що Державною установою "Холодногірська виправна колонія (№18)" вчинено протиправну відмову у не нарахуванні та невиплаті позивачу грошової допомоги при звільненні зі служби.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про те, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу при звільненні зі служби.

Щодо вимог позову про стягнення з Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№ 18)» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частинами 1, 2 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, відповідно до правової позиції, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, за статтею 47 Кодексу (КЗпП прим.) роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу (КЗпП прим.), а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу (КЗпП прим.), тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11.02.2021 по справі №240/532/20 перебіг строку позовної давності звернення працівника із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Оскільки строк звернення до суду щодо трудового спору (трудових правовідносин) розпочинається саме з моменту фактичного розрахунку з особою, то відповідно саме з цього моменту виникають підстави для отримання останнім середнього заробітку за час затримки у відповідному розмірі і саме з цього моменту виникає право позивача вимагати сплату сум такого заробітку. Отже, вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки, які заявлені до моменту фактичного розрахунку з особою є передчасними.

Суд зазначає, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення. Підставою ж для виплати передбаченого ст.117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

При цьому гарантоване в статті 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 12.02.2020 по справі №160/7402/18.

Крім того, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

В ході судового розгляду встановлено, що відповідачем не в повному обсязі проведено з позивачем розрахунок в частині виплати грошової компенсації за неотримане позивачем речове майно та грошової допомоги при звільненні зі служби, але станом на момент звернення позивача з позовом спірні суми грошової компенсації та допомоги ще не були нараховані та виплачені позивачу в порядку визначеному законодавством, а тому суд уважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є фактично передчасними, оскільки не відбулося нарахування та виплата вказаних сум, тобто був відсутній фактичний розрахунок відповідача з позивачем.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права, з урахуванням вже наведених вище висновків Верховного Суду по справі №240/532/20, після фактичного розрахунку ним відповідачем, звернутися з відповідним позовом до суду про стягнення з останнього середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того, суд також звертає увагу, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Наведене вище, в межах спірних правовідносин по даній справі також вказує на передчасність заявлених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позову в цій частині з огляду на їх передчасність.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 20000, 00 грн.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Стаття 1167 Цивільного кодексу України визначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з вищезазначеного, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправними діями відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій відповідача.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведений факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями та виною останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позову.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до положень ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" (61052, м. Харків, вул. Рубанівська, 4, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" щодо невиплати звільненому 16.08.2019 на підставі наказу Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18) №108/ОС-19 від 16.08.2019 із Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника відділу охорони ОСОБА_1 належних при звільненні усіх належних сум.

Зобов`язати Державну установу "Холодногірська виправна колонія (№18)" (61052, м. Харків, вул. Рубанівська, 4, ) розглянути питання, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) компенсацію за не отримане речове майно.

Зобов`язати Державну установу "Холодногірська виправна колонія (№18)" (61052, м. Харків, вул. Рубанівська, 4, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) грошову допомогу при звільненні зі служби згідно Розрахунку грошової допомоги при звільненні зі служби капітана внутрішньої служби, начальника відділу охорони Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» ОСОБА_1 у розмірі 9328, 50 грн., що є додатком до листа Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» від 24.03.2021 р. № 3/9/10/Р-27/14р.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 30 грудня 2022 року.

Суддя Бадюков Ю.В.