Справа № 420/9238/20
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2022-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2022 р. Категорія 106030000м.ОдесаСправа № 420/9238/20
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

час і місце ухвалення: 10:39, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
представник позивачаНоскіна І.М. (адвокат; ордер)
представник МВСКакоркіна З.М. (посвідчення; витяг)
представник 3-ї особиАлексєєнко Р.І. (посвідчення; витяг)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Ліквідаційна комісія Головного Управління МВС України в Одеській області про скасування пункту 5 наказу МВС України за №500 вiд 30.05.2014 року, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Ліквідаційна комісія Головного Управління МВС України в Одеській області про скасування пункту 5 наказу МВС України за №500 вiд 30.05.2014 року, мотивуючи його тим, що 30.05.2014 року Міністерством внутрішніх справ України винесений наказ № 500 про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих керівників Головного управління МВС України в Одеській області, п.5 якого за неналежне виконання функціональних обов`язків, що виразилося у відсутності контролю за діями підлеглих, невжитті оперативних заходів щодо запобігання груповим порушенням громадського порядку, що призвело до загибелі і травмування значної кількості громадян та працівників правоохоронних органів, недотримані вимог службової дисципліни, порушенні ст. 10 Закону України «Про міліцію», п.315 Статуту патрульно-постової служби міліції, затвердженого наказом МВС України від 28.07.1994 р. № 404, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.09.1994 р. за № 213/423, Присяги працівника органів внутрішніх справ України, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності полковник міліції ОСОБА_1 , заступник начальника ГУМВС України в Одеській області, однак, ураховуючи, що наказом МВС від 04.05.2014 р. №776 o/c його звільнено з посади, цим обмежитися. Позивач, вважає, що пункт 5 вищенаведеного наказу МВС України від 30.05.2014 року підлягає скасуванню, оскільки його прийнято з порушенням норм чинного законодавства.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції не врахував, що порушення його прав, свобод та інтересів виражається не тільки у доступі до державної служби, а також у порушенні його професійної та соціальної репутації, права на повагу.

Міністерством внутрішніх справ України було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року винесено законно та обґрунтовано, а тому підстави для його скасування відсутні. Крім того, відповідач вказує, що позивачем не було надано до суду доказів того, що дійсно було порушено його право, свобода чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2022 року зобов`язано Ліквідаційну комісію ГУ МВС України в Одеській області та Міністерство внутрішніх справ України надати до П`ятого апеляційного адміністративного суду завірені належним чином копії висновків службового розслідування МВС України, на підставі яких був винесений наказ МВС України №500 від 30 травня 2014 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих керівників Головного управління МВС України в Одеській області, в тому числі ОСОБА_1 та докази ознайомлення останнього з вказаним висновком та спірним наказом.

31 січня 2022 року на адресу П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшов лист від Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області, у якому було зазначено, що проведення службового розслідування на підставі якого був виданий наказ МВС України № 500 від 30 травня 2014 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих керівників Головного управління МВС України в Одеській області здійснювалось Міністерством внутрішніх справ України, у зв`язку з чим надати завірені належним чином копії документів про ознайомлення ОСОБА_1 з вказаним висновком службового розслідування та наказом МВС України № 500 від 30 травня 2014 року не надається можливим.

07 лютого 2022 року на адресу П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшов лист від МВС України у якому Міністерство внутрішніх справ України просило суд продовжити термін для виконання ухвали суду від 18.01.2022 року.

15 червня 2022 року П`ятим апеляційним адміністративним судом було направлено лист на адресу Міністерства внутрішніх справ України, у якому суд просив надати інформацію щодо виконання ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2022 року.

До теперішнього часу на адресу суду відповіді від Міністерства внутрішніх справ України не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 10.04.2007 року працював в Головному управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

04.05.2014 року полковник міліції ОСОБА_1 (У-432460) був звільнений з посади заступника начальника Головного управління МВС України в Одеській області за особистим проханням, з зарахуванням в розпорядження головного управління MBC України в Одеській області за посадою заступника начальника Головного управління МВС України в Одеській області на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 04.05.2014 року за №776 с, наказу Головного Управління МВС України в Одеській області від 04.05.2014 року за №273 o/c.

24.07.2014 року ОСОБА_1 звільнений з органів внутрішніх справ на підставі наказу ГУМВС України в Одеській області від 24.07.2014 року за №299 о/с.

30.05.2014 року Міністерством внутрішніх справ України винесений наказ № 500 про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих керівників Головного управління МВС України в Одеській області, п.5 якого за неналежне виконання функціональних обов`язків, що виразилося у відсутності контролю за діями підлеглих, невжитті оперативних заходів щодо запобігання груповим порушенням громадського порядку, що призвело до загибелі і травмування значної кількості громадян та працівників правоохоронних органів, недотримані вимог службової дисципліни, порушенні ст. 10 Закону України «Про міліцію», п.315 Статуту патрульно-постової служби міліції, затвердженого наказом МВС України від 28.07.1994 р. № 404, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.09.1994 р. за № 213/423, Присяги працівника органів внутрішніх справ України, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності полковник міліції ОСОБА_1 , заступник начальника ГУМВС України в Одеській області, однак, ураховуючи, що наказом МВС від 04.05.2014 р. №776 o/c його звільнено з посади, цим обмежитися.

Вважаючи, пункт 5 наказу МВС України від 30.05.2014 року протиправним позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що будь-яких доказів того, що спірний наказ перешкоджає чи може перешкоджати позивачу у поверненні на службу до органів Національної поліції позивачем до суду надано не було.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з означеними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У рішенні Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року суд офіційно розтлумачив цю конституційну норму і вирішив, що ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (п. 1 рішення).

Отже, конституційне право на доступ до правосуддя не є безмежним. Метою суду (правосуддя) є захист порушених прав, свобод та інтересів, належних безпосередньо особі, яка звертається за захистом (її суб`єктивних прав).

У ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Цю конституційну норму необхідно застосовувати з урахуванням її офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України у рішенні № 6-зп від 25.11.1997 року.

Зокрема, Конституційний Суд України офіційно розтлумачив ч. 2 ст. 55 Конституції України. Її необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді (ч. 1 п. 1 рішення).

Обґрунтовуючи свою позицію, Конституційний Суд зазначив, що ст. 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлює принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність. Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Відтак, Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод (ч. 9 п. 2 рішення).

З наведеного офіційного тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України випливає, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб не є абсолютним. Людина має таке право за умови, якщо вважає, що рішення, дія чи бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб порушують або ущемляють її права, свободи та інтереси чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Таким чином, право на оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, про яке йдеться у ч.2 ст.55 Конституції України, має спеціальну мету і призначення - правовий захист порушених прав та свобод особи, усунення перешкод у їх реалізації.

Також у справі про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини Конституційний Суд України проаналізував особливості застосування ст. 55 Конституції України в контексті адміністративного судочинства (рішення КС України №19-рп/2011 від 14.12.2011 року). Конституційний Суд виходив із того, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (п. 4.1 мотивувальної частини), і офіційно розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом (п. 1 рішення КС України №19-рп/2011 від 14.12.2011).

Отже, і в цьому рішенні Конституційний Суд звернув увагу на те, що предметом судового захисту є суб`єктивні права, свободи та інтереси особи.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Як передбачено ч.1, ч.2 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи з викладеного, завдання адміністративного судочинства не можуть бути реалізовані у разі звернення особи до суду за захистом прав, свобод та інтересів, які не належать їй особисто.

Право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, складовою якого є право звернення до суду (право на доступ до судової процедури), не є абстрактним, а пов`язане з правом конкретної особи, в інтересах якої виникає судовий процес, і з її переконанням у тому, що держава (в особі органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб) протиправно втрутилася у її права або свободи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої його прийнято, або прав, свобод та інтересів якої це рішення (індивідуальний акт) стосується. Якщо позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли з прийняттям оскаржуваного рішення, яке є правовим актом ненормативного характеру, таке рішення, відповідно, не породжує для позивача й права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом (постанови ВП ВС від 14.03.2018 у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 року у справі №800/489/17, від 06.02.2019 року у справі №9901/815/18).

Для звернення до суду особа (позивач) повинен мати матеріально-правову заінтересованість у вирішенні спору. Матеріально-правовий інтерес у порушенні справи - це зв`язок позивача із зазначеним у позовній заяві предметом судового захисту, питання про наявність або відсутність якого вирішується суддею під час попереднього дослідження матеріальної правоздатності позивача, заявленої до суду вимоги та її підстави.

Звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів особи, тому вона має довести (а суд - встановити), що позивачеві належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких він звернувся до суду.

Права особи - це її можливості, змістом яких є домагання щодо вчинення дій (або утримання від них), які забезпечуються юридичним обов`язком іншої сторони. У публічних правовідносинах такою стороною є держава або територіальна громада в особі відповідних суб`єктів владних повноважень.

Свободи особи - це можливості, змістом яких є спроможність діяти відповідно до своїх інтересів і мети, це можливість власного, незалежного вибору того чи іншого рішення, поведінки (дії або бездіяльності).

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі №1-10/2004, згідно з яким поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Юридична зацікавленість (інтерес) у зверненні до суду повинна мати об`єктивну основу. Для вирішення справи недостатньо лише суб`єктивного твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

Відсутність матеріально-правового інтересу у справі повинна мати наслідком відмову у задоволені позовних вимог, оскільки відсутній «юридичний» (публічно-правовий) спір, а отже, справа не належить до юрисдикції адміністративного суду.

Також відповідно до ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.03.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції не гарантує безумовного доступу до суду. ЄСПЛ звертав увагу, що застосування §1 ст. 6 можливе лише для захисту у цивільних правовідносинах, залежить від наявності «спору», спір має стосуватися «прав та обов`язків», які хоча б суперечливо мають визнаватися національним законодавством; ці «права та обов`язки» мають бути «цивільними» згідно з Конвенцією (Джеймс та інші проти Сполученого Королівства), §81).

Стаття 6 не застосовується у провадженнях, у яких немає спору між сторонами, чи у односторонніх провадженнях, у яких немає двох сторін спору, та за відсутності прав у якості предмету спору (Алавердян проти Вірменії), §35).

Спір повинен бути справжнього і серйозного характеру (Спорронґ і Льоннрот проти Швеції), §81). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine, dec.). Відповідно, незначний зв`язок чи непов`язані наслідки є недостатніми обставинами для застосування §1 ст. 6 (Boulois v. Luxembourg [GС], §90). Конкретне право повинне мати законодавчу базу у національному законодавстві (Szucs v. Austria, §33).

Суд визнає можливість застосування §1 ст. 6 у провадженнях, які розглядаються національним законодавством у контексті «публічного права», і рішення у яких є вирішальними для прав та зобов`язань фізичних осіб. Ст. 6 не застосовується у спорах, які не мають стосунку до цивільних прав та обов`язків (Paksas v. Lithuania [GС], §§ 65-66).

Таким чином, коли існує спір стосовно цивільних прав та обов`язків, визначених за перерахованими критеріями, ст. 6 Конвенції гарантує особі право подати на розгляд суду скаргу, що стосується його прав та обов`язків. Зазначена стаття не гарантує права на справедливий суд (зокрема, і доступ до суду як його складову) абстрактно, без зв`язку із цивільними правами та обов`язками, які є спірними і на захист яких особа звернулася до суду.

Колегія суддів, аналізуючи викладені правові норми зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду.

Дійсно, таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 687/1539/16-а та від 04 лютого 2020 року у справі № 320/7969/17.

Як зазначалось раніше, п.5 наказу № 500 Міністерства внутрішніх справ України від 30.05.2014 року за неналежне виконання функціональних обов`язків, що виразилося у відсутності контролю за діями підлеглих, невжитті оперативних заходів щодо запобігання груповим порушенням громадського порядку, що призвело до загибелі і травмування значної кількості громадян та працівників правоохоронних органів, недотримані вимог службової дисципліни, порушенні ст. 10 Закону України «Про міліцію», п.315 Статуту патрульно-постової служби міліції, затвердженого наказом МВС України від 28.07.1994 р. № 404, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.09.1994 р. за № 213/423, Присяги працівника органів внутрішніх справ України, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності полковник міліції ОСОБА_1 , заступник начальника ГУМВС України в Одеській області, однак, ураховуючи, що наказом МВС від 04.05.2014 р. №776 o/c його звільнено з посади, цим обмежитися.

Вказаним наказом, до позивача не застосовано дисциплінарних санкцій у зв`язку з його звільненням з посади до прийняття зазначеного наказу.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що порушення його прав, свобод та інтересів виражається не тільки у доступі до державної служби, а також у порушенні його професійної та соціальної репутації, права на повагу, оскільки останнім не надано доказів, що такі наслідки настали, чи настануть для нього саме після та внаслідок прийняття спірного наказу. До того ж, як стверджує позивач, про наказ № 500 Міністерства внутрішніх справ України від 30.05.2014 року він дізнався через п`ять років після його прийняття, доказів того, що за даний період спірний наказ порушив його професійну та соціальну репутацію до суду надано не було.

Приписами ч. 1 ст. 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування пункту 5 наказу МВС України за №500 вiд 30.05.2014 року належним чином не обґрунтовані, не підтверджені наявними матеріалами справи та задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року по справі № 420/9238/20, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст Постанови складено 28 грудня 2022 року.

суддя-доповідач Семенюк Г.В.
судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.