Справа № 160/8663/22
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2022-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2022 року Справа № 160/8663/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд, у складі:
Головуючого судді: Царікової О.В.,
22.06.2022 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, вислану поштовим відправленням за підписом заступника начальника управління обслуговування громадян начальника відділу розгляду звернень Тетяни Лень про застосування в пенсійній справі ОСОБА_1 ЗУ «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», де зазначено: Верховна Рада України постановляє: Внести до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (3551-12) (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N45, ст.425) такі зміни і доповнення: 1. частину третю статті 12 після слів «в розмірі» доповнити цифрами і словом « 150 процентів»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області застосувати в пенсійній виплатній справі ОСОБА_1 ЗУ «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», де зазначено: Верховна Рада України постановляє: Внести до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (3551-12) (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 45, ст.425) такі зміни і доповнення: 1. частину третю статті 12 після слів «в розмірі» доповнити цифрами і словом « 150 процентів»;
- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надати ґрунтовне роз`яснення ОСОБА_1 про розмір його пенсійного забезпечення після застосування в його пенсійній виплатній справі ЗУ «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», де зазначено: Верховна Рада України постановляє: Внести до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (3551-12) (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 45, ст.425) такі зміни і доповнення: 1. частину третю статті 12 після слів «в розмірі» доповнити цифрами і словом « 150 процентів».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до відповідача із заявою про застосування у його пенсійній справі вимог Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», де зазначено: Верховна Рада України постановляє: Внести до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (3551-12) (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N45, ст.425) такі зміни і доповнення: 1. частину третю статті 12 після слів «в розмірі» доповнити цифрами і словом « 150 процентів». У відповідь на означену заяву відповідач направив лист, яким позивачу роз`яснено, що йому підвищено виплату допомоги до пенсії в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а в застосуванні вимог Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відмовлено. Тобто, протиправно відмовлено позивачу у виплаті пенсії, з урахуванням підвищення в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.08.2022 відкрито провадження в адміністративній справі №160/8663/22 та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) була призначена пенсія за вислугу років відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992.
Крім того, позивач є ветераном війни учасником бойових дій, на підставі посвідчення серії НОМЕР_2 від 08.12.1997 та свідоцтва серії НОМЕР_3 від 31.05.1984, копії яких містяться у матеріалах адміністративної справи.
24.05.2022 позивач повторно звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з питання обчислення підвищення як учаснику бойових дій до пенсії за вислугу років.
Не погодившись з означеною позицією відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав із означеним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Так, Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-XII) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Згідно абзацу другого статті 4 Закону №3551-XII до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
З 01.01.1994 введено в дію Закон України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», частина третя статті 12 якого встановлювала, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі мінімальної пенсії за віком.
Статтею 12 Закону № 3551-XII, в редакції Закону України № 458/95 від 23.11.1995, було передбачено, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком.
Наведена редакція статті 12 Закону № 3551-ХІІ була чинною до 01.07.2006.
Водночас, пунктом 2 Закону України від 05.10.2005 №2939-IV частину четверту статті 12 Закону № 3551-ХІІ викладено в наступній редакції: «Учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність».
Відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень Закону України від 05.10.2005 №2939-IV, цей Закон набирає чинності з 1 січня 2006 року, крім пунктів 2 і 5, які набирають чинності з 1 липня 2006 року, та пункту 4, який набирає чинності з 1 січня 2007 року.
Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, редакція статті 12 Закону №3551-ХІІ була зміненою, та передбачала, що учасникам бойових дій пенсія підвищується в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Пункт 2 Закону України від 05.10.2005 №2939-IV в установленому законом порядку неконституційним не визнавався.
Таким чином, з 01.07.2006 частина четверта статті 12 Закону № 3551-ХІІ діє у новій редакції, яка передбачає підвищення пенсії в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Враховуючи, що в редакції Закону №3551-XII з 01.07.2006 відсутня норма, яка встановлює підвищення пенсії учасників бойових дій на 150% мінімальної пенсії за віком, а натомість визначено, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, суд дійшов висновку, що відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу пенсії діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У пункті 2.1 Рішення від 26.12.2011 №20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Конституційний Суд України в Рішенні від 25.01.2012 №3-рп/2012 визначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян зокрема керуються принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, у тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України (пункт 4 мотивувальної частини). Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги принципам пропорційності і справедливості (пункт 1 резолютивної частини).
Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави. Неприпустимим є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими не ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати пенсії позивачу, з урахуванням підвищення в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій та щодо зобов`язання здійснити таке нарахування та виплату позивачеві.
За таких обставин, а також враховуючи, що позовні вимоги позивача зводяться до нездійснення відповідачем нарахування та виплати позивачу пенсії з урахуванням підвищення в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу пенсії з урахуванням підвищення в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу пенсію з урахуванням підвищення в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій, а також зобов`язання відповідача надати ґрунтовне роз`яснення позивачу про розмір його пенсійного забезпечення після застосування в його пенсійній справі Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яким частину третю статті 12 після слів «в розмірі» доповнено цифрами і словом « 150 процентів», є необґрунтованими, оскільки пенсійний орган, визначаючи розмір пенсії позивача, діяв в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством.
У відповідності до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.
Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
З огляду на винесення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення відповідачем судових витрат, підстав для їх розподілу немає.
Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 10.10.2022.

Суддя О.В. Царікова