Справа № 199/8800/22
Суддя: ПОДОРЕЦЬ О. Б.
Дата ухвалення: 2022-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 199/8800/22
(2-а/199/94/22)
РІШЕННЯ

іменем України

29.12.2022

м. Дніпро

справа №199/8800/22

провадження № 2-а/199/94/22

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Подорець О.Б.

секретаря судового засідання Васильєва В.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Амур-Нижньодніпровський відділ у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та рішення про примусове повернення до країни походження, -

за участю учасників справи:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Бреже Л.В.

представників відповідача Тищенко О.О., Стахової О.В.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та рішення про примусове повернення до країни походження.

В обґрунтування позову посилалася на те, що вона є громадянкою росії, що підтверджується паспортом російської федерації 65№8846149, виданого органом МВД 0547 від 26.08.2019. На початку 2021 року вона у встановленому законом порядку приїхала до України, де познайомилася з ОСОБА_2 , який є громадянином України, та з яким 27 квітня 2021 року зареєструвала шлюб. 25 травня 2021 року позивач отримала посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_1 зі строком дії до 13 травня 2022 року, підставою видачі якої є возз`єднання сім`ї з громадянином України ОСОБА_2 та 15 червня 2021 року зареєструвалася за місцем реєстрації свого чоловіка, де по теперішній час вони мешкають. На початку травня 2022 року вона звернулася до Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області з питання продовження дії тимчасової посвідки, де їй повідомили про те, що продовження дії тимчасової посвідки громадянам росії призупинено, а тому оформлення не можливе, а у зв`язку із веденням воєнного стану дія посвідки подовжена до врегулювання цього питання на законодавчому рівні. В подальшому вона з чоловіком знову звернулася до Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, проте 19 жовтня 2022 року головним спеціалістом Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області Тищенко О.О. відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН 004243 за вчинене правопорушення передбачене ч.1 ст.203 КУпАП та заступником начальника відділу Стаховою О.В. прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення в розмірі 1700 грн. Також, 19 жовтня 2022 року головним спеціалістом Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області Тищенко О.О. прийнято рішення №28 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язано позивача покинути територію України в термін до 17.11.2022.

Проте позивач не згодна із прийнятими рішеннями відповідача, оскільки вона не могла продовжити термін дії тимчасової посвідки у зв`язку із веденням в Україні воєнного стану. Крім того, з першого дня початку війни вона у соціальних мережах відверто та публічно засуджує дії країни-агресора, виступає проти війни, засуджує дії російської федерації, а тому її повернення до росії може загрожувати її життю.

За таких обставин, позивач просила суд - визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН №004236 від 19 жовтня 2022 року про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 , громадянку російської федерації за ч.1 ст.203 КУпАП, що була винесена Амур-Нижньодніпровським відділом у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, а також визнати протиправним та скасувати рішення №28 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 19 жовтня 2022 року, винесене Амур-Нижньодніпровським відділом у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 , громадянки російської федерації.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2022 року позовну заяву залишено без руху.

02 грудня 2022 року на виконання ухвали суду від 25 листопада 2022 року надана виправлена позовна заява.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року відкрито провадження по справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові. Також зазначила, що вона не за своєю волею не змогла продовжити дію посвідки на проживання, у зв`язку із чим неодноразово зверталася до районної міграційної служби.

У судовому засіданні представник позивача Бреже Л.В. позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених у ньому. Звернула увагу суду на ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. Просила врахувати, що наразі на законодавчому рівні не врегульовано питання щодо продовження строку посвідок на тимчасове проживання громадянам Росії. Крім того, зазначила, проте, що позивач одружена, перебуває у стані вагітності, планує отримати вид на проживання в Україні, засуджує у соціальних мережах дії країни-агресора.

Представник відповідача Стахова О.В. проти позову заперечувала, підтримавши наданий відзив на позов. Додатково зазначила, що письмових звернень та документів для отримання (обміну) посвідки на тимчасове проживання, згідно до переліку документів визначеного положеннями ч.ч. 14,18 ст. 5, ч. 1 ст. 5-4 Закону №3773-VІ, громадянка російської федерації ОСОБА_1 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області або ж до його територіальних підрозділі не надавала. Таким чином, після закінчення строку дії посвідки, тобто починаючи з 13.05.2022, громадянка російської федерації ОСОБА_1 була зобов`язана в семиденний строк знятися з реєстрації місця проживання та виїхати за межі України. Утім, після закінчення дозволеного строку тимчасового перебування на території України, громадянка російської федерації ОСОБА_1 ухилилася від виїзду з України, чим порушила правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, та перейшла на нелегальне положення в Україні. Також звернула увагу суду, що постанову про накладення адміністративного стягнення від 19.10.2022 ОСОБА_1 не оскаржувала, 21.10.2022 штраф сплатила в повному розмірі, що підтверджується квитанцією. На підставі викладеного зазначила, що відсутні законні підстави як для надання громадянці російської федерації ОСОБА_1 адміністративної послуги з обміну посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з закінченням строку дії посвідки, так і для зупинення строків надання вказаної адміністративної послуги на підставі пункту 1 Постанови КМУ №165 від 28.02.2022 «Про зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру», а тому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача Тищенко О.О. проти позову заперечував, підтримавши наданий відзив на позов. Зокрема пояснив, що міграційна служба прийняла оскаржувані документи у відповідності до вимог чинного законодавства.

Вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідка ОСОБА_2 , дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі Закону) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно частини 3 статті 3 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 23 Закону передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст.26 Закону один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Частиною 4 статті 26 Закону встановлено, що рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (з подальшими змінами) (далі - Інструкція).

Пункт 5 розділу І «Загальні положення» Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою російської федерації, що підтверджується паспортом російської федерації 65№8846149, виданого органом МВД 0547 від 26 серпня 2019 року.

На початку 2021 року ОСОБА_1 у встановленому законом порядку прибула на територію України, де згодом, а саме 27 квітня 2021 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис 207.

25 травня 2021 року ОСОБА_1 отримала посвідку на тимчасове проживання НОМЕР_1 зі строком дії до 13 травня 2022 року, підставою видачі якої є возз`єднання сім`ї з громадянином України ОСОБА_2 та 15 червня 2021 року зареєструвалася за місцем реєстрації свого чоловіка, де по теперішній час вони мешкають.

Згідно постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН №004236 від 19.10.2022 ОСОБА_1 своєчасно не обміняла посвідку на тимчасове проживання, термін дії якої закінчився 13.05.2022 і після закінчення терміну дії посвідки в семиденний строк не знялась з обліку та не виїхала за межі України, що є порушенням п.67 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 203 КУпАП. На ОСОБА_1 було накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 грн., який вона добровільно сплатила.

У своїй постанові КАС/ВС від 19.05.2019 у справі № 522/21025/17 зазначає, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що останній ухилятиметься від виконання такого рішення.

Примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Відтак, для прийняття обґрунтованої постанови про примусове видворення, необхідно доведення факту ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Окрім того, у постанові КАС/ВС від 19.05.2021 (справа №522/21025/17) зазначається, що не є ухиленням іноземця від виконання рішення про примусове повернення, якщо іноземець не відмовлявся співпрацювати під час процедури притягнення його до адміністративної відповідальності та затримання, не перешкоджав оформленню відповідних документів для його примусового повернення.

Доказів того, що позивач ОСОБА_1 відмовлялася співпрацювати під час притягнення його до адміністративної відповідальності та/або перешкоджав оформленню документів, відповідачем не надано та судом не встановлено.

Крім того, судом встановлено і визнається сторонами, що ОСОБА_1 на початку травня 2022 року зверталася до Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області з питання продовження дії посвідки на тимчасове проживання, а також 19.10.2022 особисто з`явилася до відповідача з означеним питанням.

Під час розгляду справи, суд, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (Європейська конвенція з прав людини) та практику ЄСПЛ, звертає увагу на таке.

Європейський суд з прав людини підтверджує, що держава має право, згідно з міжнародним правом і відповідно до своїх договірних зобов`язань, контролювати в`їзд іноземців на свою територію та відповідно їх проживання в країні (справа «Абдулазіз, Кабулес та Балкандалі проти Сполученого Королівства»). Конвенція не гарантує права іноземця на в`їзд або проживання в конкретній країні та переслідує своїм завданням підтримання громадського правопорядку. Договірні держави мають право видворити іноземця, що наприклад засуджений за вчинення кримінального правопорушення, однак навіть в такому разі, таке рішення може вважатися втручанням в приватне та сімейне життя, що захищене п. 1 ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Саме тому рішення про видворення іноземця за межі країни має відповідати закону та бути необхідним в демократичному суспільстві, тобто бути виправданим гострою соціальною проблемою, суспільними потребами та, зокрема, пропорційним переслідуваній законній меті (справи «Далія проти Франції», «Слівенко проти Латвії»).

Стаття 8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та зовнішнім світом (справа «Претті проти Сполученого Королівства») та іноді може охоплювати аспекти особистості і соціальну ідентичність особи (справа «Мікулич проти Хорватії»). У справі «Левакович проти Данії» ЄСПЛ зауважує, що сукупність соціальних зв`язків між осілими мігрантами та громадою, в якій вони живуть, становить частину поняття «приватне життя» у значенні статті 8.

У світлі вищезазначеного ЄСПЛ у справі «Левакович проти Данії» повторює, що при тлумаченні та застосуванні статті 8 Конвенції у справах такого роду наголос повинен бути зроблений на забезпеченні справедливого балансу між суспільними інтересами та правами іноземців за статтею 8 Конвенції, які проживають у державах-членах. З`ясування того, чи виправдовують «дуже вагомі причини» видворення осілого мігранта, як-от заявник, який майже все життя прожив у приймаючій країні, неминуче потребує делікатної та цілісної оцінки всіх критеріїв, що випливають із Суду, прецедентне право, оцінка, яку повинні проводити національні органи влади під остаточним наглядом Суду.

Щоб оцінити, чи є рішення про видворення та відмова у дозволі на проживання необхідними в демократичному суспільстві та пропорційними законній меті, переслідуваній статтею 8 Конвенції, ЄСПЛ встановив відповідні критерії у своїй практиці. У справі «Юнер проти Нідерландів („Uner v. the Netherlands) Суд узагальнив ці критерії таким чином:

характер і тяжкість правопорушення, вчиненого іноземцем;

тривалість перебування іноземця в країні, з якої вона має бути видворена;

час, що минув з моменту вчинення правопорушення, та поведінка іноземця протягом цього періоду;

національність різних зацікавлених осіб;

сімейне становище іноземця, наприклад тривалість шлюбу, та інші фактори, що вказують на ефективність сімейного життя пари;

чи знав чоловік або дружина про правопорушення під час вступу в сімейні відносини;

чи є діти від шлюбу і якщо є, то їх вік;

серйозність труднощів, з якими подружжя може зіткнутися в країні, куди іноземця буде видворено;

найкращі інтереси та благополуччя дітей, зокрема серйозність труднощів, з якими діти іноземця можуть зіткнутися в країні, куди іноземця буде видворено;

міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків із країною перебування та країною призначення.

Під час розгляду справи, судом допитано в якості свідка ОСОБА_2 , який пояснив, що перебуває у зареєстрованому шлюбі із позивачем, яка на час розгляду справи є вагітною. На початку травня 2022 року він з дружиною звернулися до Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області з питання подовження строку посвідки на тимчасове проживання в України. Заступником начальника відділу Стаховою О.В. їм було усно роз`яснено, що на теперішній час зупинено вирішення питання продовження строків посвідок на тимчасове проживання громадян росії на території України. В подальшому вони декілька разів з цього питання зверталися на гарячу лінію відділку, проте їм роз`яснювали, що це питання вирішується на законодавчому рівні. Крім того, на сайті Міністерства юстиції України було роз`яснення, що у зв`язку із воєнним станом, дія посвідок на тимчасове проживання продовжена. 19.10.2022 вони з`явилися до відділу ДМС, де на ОСОБА_1 було складено протокол та прийнято рішення про видворення. Також пояснив, що його дружина з перших днів війни у соціальних мережах відкрито засуджує діє російської федерації і якщо її буде повернуто до країни агресора, то її чекає за такі дії ув`язнення.

З огляду на зазначене, враховуючи практику застосування Європейським судом з прав людини статті 8 Конвенції, а саме, що розділення сім`ї становить порушення цієї статті оскільки видворення особи з країни, де проживають її близькі члени родини, становить порушення його права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті 8 Конвенції, і в кожному випадку повинно розглядатися пропорційно переслідуваній меті відповідно до вимог Конвенції.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що таке втручання є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб відповідачем не надано.

Суд, дослідивши обставини справи, вважає, що неможливість залишення території України громадянкою росії ОСОБА_1 у строк до 13 травня 2022 року, після 13 травня 2022 року або продовження терміну посвідки на тимчасове проживання в Україні була зумовлена об`єктивними непереборними обставинами, а саме введенням воєнного стану на території України.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 N 165 "Про зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру" зупинені строки надання, крім строків надання адміністративних послуг у сферах державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації актів цивільного стану, суб`єктами (особами), що провадять діяльність під час воєнного стану, адміністративних послуг суб`єктами їх надання та строки видачі дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні та протягом місяця після його скасування.

Дані обставини не заперечувалися і представниками відповідача.

Так, представник відповідача Стахова О.В. підтвердила, що органи ДМС України не працювали до 01.04.2022, а до червня 2022 року не приймали іноземців.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 не порушувала громадський порядок, докази, на підставі яких суд мав би змогу встановити, що інтереси державної безпеки потребують видворення позивача, суду не надані.

При ухваленні рішення, судом також враховано, що відповідно до положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За встановлених обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5-10, 12, ч.1 ст.20, ст.ст. 79, 241-246,250,251,255,257,262,288 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського відділу у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та рішення про примусове повернення до країни походження задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН №004236 від 19 жовтня 2022 року про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 , громадянку російської федерації за ч.1 ст. 203 КУпАП, що була винесена Амур-Нижньодніпровським відділом у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області.

Визнати протиправним та скасувати рішення №28 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 19 жовтня 2022 року, винесене Амур-Нижньодніпровським відділом у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 , громадянки російської федерації.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Копію повного судового рішення вручити учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після його проголошення.

Повний текст судового рішення складено 29 грудня 2022 року.

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання та реєстрації АДРЕСА_1 .

відповідач Амур-Нижньодніпровський відділ у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, , місце знаходження пр. Мануйлівський, 31, м. Дніпро, 49023.

Суддя О.Б.Подорець