Справа № 202/43/22
Суддя: Марченко Н. Ю.
Дата ухвалення: 2022-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 202/43/22
Провадження № 2-а/202/14/2022
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2022 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючої судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Різниченко Я.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, інспектора взводу 2 роти 1 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Садовського Костянтина Сергійовича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову АА № 669929 від 09 вересня 2021 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 44-3 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції на його користь моральну шкоду в розмірі 60 000 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 454 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 44 500 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 вересня 2021 року інспектором взводу 2 роти 1 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Садовським К.С. була винесена постанова серії АА № 669929, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 44-3 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн.

Відповідно до цієї постанови 09.09.2021 року приблизно об 11 год. 03 хв. він перебував за адресою: м. Дніпро, просп. Слобожанський, буд. 11, без захисної маски, що закриває рот та ніс.

Вважає постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності необґрунтованою, протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки докази його винуватості відсутні.

Крім того, вважає, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та накладенні штрафу були порушені його процесуальні права.

Неправомірними діями працівників поліції, які безпідставно склали протокол про адміністративне правопорушення, принизили його як людину, йому було завдано моральну шкоду, оскільки такі дії здійснювалися у присутності широкого кола осіб, його було звільнено з роботи як особу, що порушує громадський порядок. Протягом тривалого часу не може отримати зарплатну картку, зняти грошові кошти, оплатити борги. У зв`язку з цим тривалий час перебуває у нервовій напрузі, відчуває себе ображеним. Спричинену йому моральну шкоду оцінює в 60 000 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28 січня 2022 року позивачу було поновлено строк звернення до суду з адміністративним позовом та його позовну заяву прийнято до розгляду.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10 травня 2022 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі до закінчення воєнного стану.

Позивач про розгляд справи був повідомлений, у судове засідання жодного разу не з?явився, явку свого представника у судове засідання також не забезпечив.

Представник відповідача - Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції та інспектор взводу 2 роти 1 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Садовський К.С. у судове засідання не з?явилися, повідомлялися про розгляд справи, відзив на позов та докази на підтвердження обґрунтованості притягнення позивача до адміністративної відповідальності не надали.

Суд ураховує, що місцем проживання позивача, а також місцезнаходженням відповідачів є м. Дніпро.

На день розгляду даної справи на території м. Дніпро не ведуться активні бойові дії, що свідчить про те, що поточна обстановка у даному регіоні є стабільною.

В матеріалах справи відсутні докази неможливості сторін з об`єктивних обставин брати участь в судовому засіданні, зокрема у режимі відеоконференції.

У даній справі питання права не становлять особливої складності. Судовий захист повинен відповідати умовам процесуальної економії, враховуючи, що відповідно до статті 2 КАС України одними з основних засад адміністратвиного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ст. 268 КАС України неявка учасника справи не перешкоджає судовому розгляду даної категорії справ.

Тому з огляду на строки розгляду адміністративної справи, неодноразове відкладення судового розгляду за клопотанням позивача, якому було забезпечена можливість брати участь у судовому засіданні, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Судом установлено, що постановою серії АА № 669929 від 09.09.2021 року позивача ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 44-3 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн.

Вказані обставини відповідачем не заперечувалися.

Вирішуючи адміністративний позов ОСОБА_1 , суд враховує, що згідно зі статтею 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 252 КУпАП орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Позивач у своєму адміністративному позові заперечує факт вчинення ним правопорушення, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності, наполягаючи на тому, що правопорушення не вчиняв.

Водночас відповідачами не було надано належних доказів на підтвердження наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 44-3 КУпАП, та обґрунтованості притягнення його до адміністративної відповідальності.

Суд враховує, що статтею 44-3 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, зокрема, за перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту (респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот).

Відповідачі протягом всього часу розгляду справи не надали належних доказів вчинення позивачем вказаного адміністративного правопорушення, незважаючи на те, що в ухвалі про відкриття провадження у справі від 28 січня 2022 року суд зобов`язував відповідачів надати до початку судового засідання або в судовому засіданні матеріали справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП.

Відповідачі мали достатньо часу для подання суду своїх доказів, але цим правом не скористалися.

Доводи позивача, викладені в його адміністративному позові, щодо невчинення ним правопорушення, за яке його притягнуто до відповідальності, відповідачами не спростовані.

Факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ст. 44-3 КУпАП, ґрунтується на припущенні.

Слід відзначити, що суд не зобов`язаний самостійно збирати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, оскільки це б суперечило принципу диспозитивності та змагальності сторін.

Суд наголошує, що відповідно до закріпленого в статті 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі Аллене де Рібемон проти Франції від 10 лютого 1995 року підкреслив, що принцип презумпції невинуватості порушується, «якщо суд оголосить обвинуваченого винним, коли його вина не була попередньо доведена».

У справі Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15.05.2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (п. 21 рішення).

Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

Отже, в силу приписів Конституції України та практики Європейського Суду з прав людини позивач не зобов`язаний доводити свою невинуватість. З огляду на норми КАС України саме на відповідача покладено обов`язок доведення правомірності свого рішення щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 8 липня 2020 року по справі №463/1352/16-а «в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи».

Суд вважає, що в даному випадку вищезазначені принципи і положення закону при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не були дотримані, оскільки належні докази вини позивача та наявності в його діях складу адміністративного правопорушення в матеріалах справи відсутні.

З урахуванням вищевикладеного, виходячи з приписів статті 62 Конституції України, згідно з якою всі сумніви щодо події порушення та винності особи, яка притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, суд приходить до переконання, що постанова серії АА № 669929 від 09.09.2021 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 44-3 КУпАП, не може вважатися законною та підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення слід закрити на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП.

Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції на користь позивача відшкодування моральної шкоди, то суд вважає, що вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Суд враховує, що згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Тобто здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження.

Разом із тим, позивач, пов`язуючи завдану йому моральну шкоду із його приниженням як людини, безпідставним складенням протоколу, а також звільненням його з роботи, відмовою обслуговування в банку, користування коштами, не надав суду достатніх доказів, на підтвердження моральних страждань внаслідок незаконних дій відповідача.

Крім того, суд звертає увагу, що у правовідносинах щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної органами державної влади чи їх посадовими особами, є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, належним відповідачем у справі про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади чи його посадовою особою, є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади.

Кошти на відшкодування шкоди Державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Відповідний висновок відповідає правовій позиці Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16.

За таких обставин Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, до якого заявлено позов у частині відшкодування моральної шкоди, не є належним відповідачем.

Однак позивач у своєму позові просить стягнути моральну шкоду саме за рахунок бюджетних асигнувань самого Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, позовних вимог безпосередньо до Держави Україна не заявляв, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди самим органом поліції.

Вирішуючи питання про розподіл судових втрат, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Між тим, позивачем не було надано доказів понесення витрат на правничу допомогу адвоката.

Позивачем надано суду лише договір, укладений з ТОВ «Юридичний центр Бастіон права», та довідки про оплату юридичних послуг вказаного товариства.

Суд також звертає увагу, що предметом спору у цій справі є скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 170 грн.

Тобто ця категорія справ віднесена до справ незначної складності та не потребує значних зусиль при підготовці позовної заяви.

В той час як позивач просить стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 44500 грн., який належними доказами не обґрунтував.

Тому суд не вбачає підстав для відшкодування вказаних витрат позивачу, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях ст. 134 КАС України.

Поряд із цим при зверненні до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 454 грн.

У зв`язку з задоволенням позову вказані витрати слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції.

Керуючись ст. ст. 243-246, 250, 271, 286 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції (м. Дніпро, пл. Троїцька, 2А), інспектора взводу 2 роти 1 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Садовського Костянтина Сергійовича (м. Дніпро, пл. Троїцька, 2А) про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Постанову серії АА № 669929 від 09.09.2021 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 44-3 КУпАП, скасувати.

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною 2 статті 44-3 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Стягнути з Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

В іншій частині адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Ю. Марченко