Справа № 120/6782/22
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2022-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

30 грудня 2022 р. Справа № 120/6782/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому проваджені в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Міністерства оборони, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування вимог позову зазначив, що протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.04.2022 року №42 позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги. Зазначено, що зміна групи інвалідності відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, що згідно із абз. 2 п. 4 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та п. 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 №975, є підставою для відмови для виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із зміною групи інвалідності. Вважає, що відповідач помилково дійшов до висновку про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки 06.04.2022 року Конституційний Суд ухвалив рішення №1(II)2022, яким пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визнав неконституційним та таким, що не узгоджується з засадничими конституційними цінностями.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 29.08.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

У встановлений судом строк, від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказав, на відсутність підстав для виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зміною групи інвалідності понад дворічний термін.

09.09.2022 року представником третьої особи подано пояснення, в яких останній проти позовних вимог заперечив, просив відмовити в задоволенні позову зазначаючи, що дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше

Відповідно до положень ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

З 17.03.2016 року, під час первинного огляду органами МСЕК, позивача визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок захворювання, Так, пов`язаного із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААА №329616.

З 18.01.2022 року позивача визнано особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, на підтвердження вказаного в матеріалах справи міститься довідка МСЕК Серії 12 ААВ №258741 від 18.01.2022 року.

У зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності позивач отримав виплату в сумі 206700,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги внаслідок встановленням ІІ групи інвалідності, у зв`язку із травмою, пов`язаною із захистом Батьківщини.

Проте, рішенням комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі - комісія МОУ) оформленим протоколом від 01.04.2022 року №42 позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку із зміною групи інвалідності понад дворічний термін.

Після визнання пункту 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" неконституційним, позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про виплату різниці між одноразовою грошовою допомогою, отриманою ним за ІІІ групу інвалідності та допомогою, передбаченою за встановлення ІІ групи інвалідності, однак, отримав відмову з аналогічних підстав.

Позивач вважає, що бездільністю Міністерства оборони України щодо щодо повторного розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, порушено його право на соціальний захист та отримання належної одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому інвалідності ІІ групи, внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами частини п`ятої статті 17 Конституції України обумовлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст.41 Закону № 2232-XII виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон 2011-XII).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон №2011-XII, а також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Частиною 1 статті 16 Закону №2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно з п.4 ч. 2 ст. 16 зазначеного Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Пунктом "б" ч. 1 ст. 16-2 визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Положеннями ч. 2 ст. 16-3 наведеного Закону передбачено, що у випадках, передбачених підпунктами 4 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.

Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми (ч.4 ст.16-3 Закону№2011-XII ).

В свою чергу, Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі - Порядок №975).

Абзацом 2 п. 3 наведеного Порядку визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Пунктом 11 Порядку №975 передбачені документи, які подаються уповноваженому органу військовослужбовцем, військовозобов`язаним та резервістом, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.

Проаналізувавши зазначені норми, суд дійшов висновку, що право на отримання одноразової грошової допомоги, можливість отримання її доплати, а не самої допомоги, у зв`язку зі встановленням вищої групи інвалідності чи іншої причини інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності, обмежене дворічним строком.

Крім того, слід зауважити, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги.

Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.12.2020 у справі №1.380.2019.006957 зазначив, що дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а наслідок, який спричинило ушкодження здоров`я після дворічного строку, відповідно до рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має. Дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання.

Як вже зазначалося первинним медичним оглядом позивачу встановлено 3 групу інвалідності з 17.03.2016 року, а з 18.01.2022 року визнано останнього особою з інвалідністю 2 групи, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Таким чином, суд вважає, що позивачу встановлено вищу групу інвалідності (змінено) понад дворічний термін після встановлення первинної інвалідності.

При цьому, як видно із копії витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.04.2022 року, правовою підставою для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги позивачу є застосування відповідачем до спірних правовідносин положень пункту четвертого статті 16-3 Закону №2011-ХІІ та положень пункту 8 Порядку №975, а тому ключовим правовим питанням у справі є правильність застосування до спірних правовідносин таких норм, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Редакція ч. 4 ст. 16-3 Закону №2011- ХІІ як на час встановлення позивачу ІІІ групи, так і на час встановлення ІІ групи інвалідності, передбачала обмеження у виплаті різниці в розмірі одноразової допомоги дворічним терміном з моменту первинного встановлення або інвалідності, або ступеня втрати працездатності.

Так, Закон №2011-ХІІ було доповнено ст. 16-3 відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців" від 04.07.2012 №5040-VI (далі - Закон №5040-VI), в п.4 якої було визначено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Вищевказаний Закон набрав чинності з 01.01.2014, тобто на момент встановлення ІІІ групи інвалідності, так і на час встановлення ІІ групи інвалідності обмеження дворічним терміном вже існували.

Відтак, на час виникнення спірних правовідносин, норма, яка слугувала підставою для прийняття спірного рішення була чинною.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що законодавство допускає можливість виплати грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю вищої групи інвалідності чи вищого ступеня втрати працездатності, однак право на отримання такої допомоги обмежено дворічним строком з моменту первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Проте, в даному випадку така можливість відсутня, оскільки між встановленням позивачу ІІІ групи інвалідності та встановленням ІІ групи інвалідності минуло більше 2-х років.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 02.12.2020 у справі №1.380.2019.006957 та постановах Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №1.380.2019.004643, від 04.05.2022 у справі 3140/133/19, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Суд звертає увагу, що рішенням Конституційного Суду України від 06.04.2022 року №1-р(II)/2022 у справі №3-192/2020(465/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII.

Зокрема, у вказаному Рішенні Суд дійшов висновку, що є невиправданим законодавчо обмежувати часовими рамками (строком у два роки) настання причиново-наслідкового зв`язку між пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим особою під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням нею обов`язків військової служби, та динамікою стану здоров`я.

Однак, у пункті 2 резолютивної частини Рішення №1-р(II)/2022 визначено, що пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, а відтак, суд приходить до висновку, що підстави застосовувати вказане Рішення до правовідносин, які виникли до його прийняття та таке було відсутнє і на момент винесення оскаржуваного рішення, відсутні.

Відтак, суд відхиляє доводи позивача з приводу необхідності врахування вказаного Рішення Конституційного Суду до спірних правовідносин.

На момент виникнення спірних правовідносин (призначення ІІ групи інвалідності), строки реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено чітко та регламентовано, а тому позивач не має права на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.

Відтак, відповідач правомірно відмовив у призначенні допомоги на підставі частини 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, у зв`язку із пропуском дворічного строку, з огляду на що спірне рішення є правомірним.

Як наслідок відсутні підстави для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням того, що пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII визнаний неконституційним.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень довів суду правомірність оскаржуваного рішення, з огляду на що позов необґрунтований, тому суд відмовляє у його задоволенні.

Враховуючи те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 73 - 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Міністерство оборони України (, адреса: Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ, 03168);
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Суддя Чернюк Алла Юріївна