Справа № 308/9945/22
Суддя: Фазикош О. В.
Дата ухвалення: 2022-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/9945/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Макарович Н.Ю., розглянувши у відкритому судовому судовому засіданні, в м. Ужгород, за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі адвоката - Сотник Вячеслава Михайловича до Державної митної служби України Закарпатська митниця про визнання протиправною та скасування постанови про порушення митних правил № 0494/30500/22 від 19.07.2022 року про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення митних правил,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 20.12.2022 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.12.2022 року.

Позивач, ОСОБА_1 , в особі адвоката - Сотник Вячеслава Михайловича, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача Державної митної служби України Закарпатська митниця про визнання протиправною та скасування постанови про порушення митних правил № 0494/30500/22 від 19.07.2022 року про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення митних правил.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.08.2022 відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.09.2022 року, вжито заходів забезпечення позову, а саме: зупинено стягнення у виконавчому провадженні №69728386 за постановою про порушення митних правил № 0494/30500/22 від 19.07.2022 року про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення митних правил на позивача ОСОБА_1 до набуття законної сили рішення у справі про скасування вказаної постанови.

Позовна заява мотивована тим, що постановою в.о. заступника начальника - начальника управління боротьби з контрабандою та порушенням митних правил Закарпатської митниці Олександром Савчук постановою в справі № 0494/30500/22 від 19.07.2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст..485 МКУ та призначено покарання у виді адміністративного стягнення у вигляді штрафу на суму 1630141,7 гривень. Також стягнути витрати по зберіганню автомобіля в сумі 24355, 89 грн. і зазначено що здійснити повернення автомобіля після виплати призначеного штрафу та витрат.

За твердженням позивача, вказану постанову ним було отримано 22.07.2022 року.

Позивач зазначає, що з постановою погодитись не може і вважає її незаконною. Так, вказує на те, що підставою для притягнення Позивача до відповідальності зазначено той факт що 30.12.2021 року, при перетині кордону він протиправно, з метою уникнення сплати митних платежів подав як підставу , паспорт громадянина російської федерації, в подальшому працівниками митниці та прикордонної служби вказані документи були перевірені та безперешкодно пропущені на в`їзд до України. Тобто фактична оцінка правомірності поданих документів була перевірена митницею ще 30.12.2021р. В подальшому по спливу майже п`яти місяців митницю повторно було повідомлено про наявність в ОСОБА_1 паспорта гр.-на України з реєстрацією місця проживання в України, що по факту стало тригером притягнення до адмінвідповідальності.

Позивач вказав, що паспорт громадянина російської федерації «громадянина - нерезидента», ним пред`являвся правомірно, оскільки автомобіль було оформлено на нього як громадянина російської федерації, що зумовило відсутність альтернативи у наданні тих чи інших документів, що посвідчують особу для перетину кордону, виключало в`їзд на вказаному автомобілі за документами громадянства іншої держави.

За твердженням позивача, будь-якої іншої мети, в тому числі звільнення від сплати митних платежів, він не переслідував. Натомість транспортний засіб був ввезений у режимі «тимчасового ввезення до 1 року» з погодження митного органу.

На переконання позивача, ОСОБА_1 , подав документи на ввіз автомобіля до України 30.12.2021року , подані ним документи є правомірними , дійсними і не підробленими що визнається сторонами. Тому факт пред`явлення вимоги про протиправність починається з 30.12.2021р. відповідно до приписів ст. 467 МКУ строк притягнення особи до відповідальності становить 6 місяців з дня виявлення правопорушення , тобто завершується 30.06.2022 року. Тобто фактичне винесення постанови відбулось поза межами строку притягнення до адміністративної відповідальності.

При цьому позивач зазначає, що обставини щодо постійного місця проживання не було предметом дослідження при винесенні постанови про порушення митних правил, і факт проживання не був підтверджений під час дослідження та збору матеріалів Відповідачем.

У позовній заяві вказано на те, що Відповідач не забезпечив можливості Позивачу надати обґрунтування своєї позиції так як розглянув справу без його участі та його представника, навіть при наявності клопотання про перенесення розгляду. Що і призвело до прийняття протиправного рішення.

При обгрунтуванні позову, посилається на статті 19 Конституції України, ст. 7, 245, 280 КУпАП, ст. 77 КАС.

Позивач, керуючись вимогами ст.ст. 2, 5, 12, 20, 72, 160, 161, 286 КАС України, просить скасувати постанову в.о. заступника начальника - начальника управління боротьби з контрабандою та порушенням митних правил ОСОБА_2 постановою в справі № 0494/30500/22 від 19.07.2022 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст..485 МКУ та призначено покарання у виді адміністративного стягнення у вигляді штрафу на суму 1 630141,7 гривень та стягнення витрат по зберіганню автомобіля в сумі 24355, 89 грн.

Окрім того, відповідно до заяви представника позивача від 09.08.2022, та доданої до нього копії супровідного листа постанову, що є предметом оскарження отримано адвокатом Сотник В.М 21.07.2022 року.

Від представника відповідача Закарпатської митниці, надійшов відзив на позовну заяву. На переконання відповідача, позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку із правомірністю винесеної постанови та безпідставністю адміністративного позову.

Зокрема відповідач вказує на те, що 29.04.2022 року управлінням боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил Закарпатської митниці отримано лист Державного бюро розслідування розташованого у м.Львові (з місцем дислокації м.Ужгород) від 29.04.2022 року № 12-51-4188 вих.22 щодо можливого порушення митних правил громадянином ОСОБА_1 .

Проведеною перевіркою з використанням баз даних автоматизованої системи митного оформлення «Інспектор» та ЄАІС Держмитслужби України було встановлено, що 30.12.2021 року через митний пост «Доманово» Волинської митниці гр. ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) було ввезено на митну територію України транспортний засіб марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», VIN-код № НОМЕР_1 , р.н. російської федерації НОМЕР_2 , в режимі «тимчасове ввезення» терміном до 1 року. Під час митного контролю гр. ОСОБА_5 подав працівникам митниці паспорт громадянина російської федерації №724648032 видайий 25.05.2013 та заявив адресу проживання на території росії, а саме: АДРЕСА_1 .

Вищевказаний транспортний засіб на підставі паспорта громадянина росії № НОМЕР_3 та повідомленої адреси проживання за межами території України заявлявся громадянином ОСОБА_6 в митному режимі «тимчасове ввезення» терміном до одного року.

Разом з цим у листі Державного бюро розслідування розташованого у м.Львові вказано, що під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 у громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було виявлено паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 . Вказаний паспорт виданий 03.07.2008 року, Тячівським РВ УМВС України в Закарпатській області, і відповідно до штампу у даному паспорті ВПРФО Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області, місце проживання ОСОБА_1 з 03.09.2007 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач зазначає, що виходячи із вищенаведеного громадянин України ОСОБА_1 є фізичною особою - резидентом.

Відповідач у відзиві посилається на: п. 25. ст. 4, 103-112, 380 МК У, та Конвенцією про тимчасове ввезення, прийнятою 26.06.1990 року у м. Стамбулі, до якої Україна приєдналася згідно з Законом України від 24.03.2004 р. № 1661-IV «Про приєднання України до Конвенції про тимчасове ввезення», зокрема, положеннями Додатку С до Стамбульської конвенції.

Відповідач зазначає, що станом на 30.12.2021 у гр. ОСОБА_1 в наявності перебував паспорт громадянина росії і паспорт громадянина України, він має постійне місце проживання на території України за адресою: АДРЕСА_2 , у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України і відповідно у розумінні підпункту в) пункту 50 частини 1 статті 4 МК України, гр. України ОСОБА_1 є резидентом і зобов`язаний дотримуватись митних правил встановлених для громадян резидентів України та у даному випадку при тимчасовому ввезенні транспортного засобу повинен сплатити усі необхідні митні платежі.

У відзиві вказано на те, що таким чином, гр. України ОСОБА_1 подавши під час митного контролю та оформлення транспортного засобу марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», VIN-код № НОМЕР_1 , р.н. російської федерації НОМЕР_2 , паспорт громадянина росії № НОМЕР_3 та заявивши митному органу постійне місце проживання за межами території України, що надало йому можливість ввезти вказаний автомобіль на умовах визначених частинами 1 та 2 ст.380 МК України, вчинив протиправні дії спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, що вказує на наявність в його діях ознак складу правопорушення, передбаченого ст.485 Митного кодексу України.

Як зазначено у відзиві, відповідно до висновку експерта Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, вартість колісного транспортного засобу, марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», VIN-код № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 4461 CM3 (дизельний), 2010 року випуску, становить 925799,52 грн. (висновок від 05.05.2022 №14200-3800-0067).

Сума митних платежів, які підлягають сплаті у зв`язку з ввезенням на територію України легкового автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER 200», VIN- код № НОМЕР_1 , р.н. російської федерації НОМЕР_2 , громадянином-резидентом ОСОБА_1 в митному режимі «тимчасового ввезення», та від яких його було звільнено у зв`язку з поданням до митного контролю під час його ввезення паспорта громадянина російської федерації № НОМЕР_3 та заявлення місця проживання на території росії, становить - 543380,90 грн. (ввізне мито - 92579,93 грн., Акциз - 205937,60 грн., ПДВ-244863,37 грн.).

На підставі викладеного, у зв`язку із тим, що вказані дії позивача містили ознаки порушення митних правил, передбаченого ст. 485 МК України, відносно неї був складений протокол про порушення митних правил №0494/30500/22 та притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ст. 485 МК України.

Відповідач також зазначає, що факт митного оформлення автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER 200», р.н. російської федерації НОМЕР_2 , на Позивача як на громадянина російської федерації і є безпосереднім наслідком подання ним паспорта громадянина росії № НОМЕР_3 , та заявлення митному органу постійного місця проживання за межами території України. А отже, оскільки інших відомостей, в тому числі щодо громадянства та місця проживання, на час ввезення транспортного засобу у розпорядженні митниці не було, вищевказаний транспортний засіб було оформлено митницею на Позивача саме як на нерезидента.

При цьому будь яких обмежень або впливу на Позивача зі сторони митного органу, щодо подання ним тих чи інших документів не було.

Отже, при наявності паспортів двох держав - України та росії, та не маючи постійного місця проживання за межами території України, громадянин України «резидент» ОСОБА_1 , під час митного контролю та оформлення транспортного засобу марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», VIN-код № НОМЕР_1 , р.н. російської федерації НОМЕР_2 , свідомо подав до митного органу паспорт громадянина росії, що надає йому статусу «нерезидента», хоча останній є громадянином України та постійно проживає на території України, а тому фактично маючи статус «резидента» надав документ, який є підставою для несплати митних платежів, тим самим умисно вчинив дії спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів.

Тобто вищенаведене вказує на те, що у ОСОБА_1 була протиправна мета під час ввезення на територію України транспортного засобу марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», VIN-код № НОМЕР_1 , р.н. російської федерації Р027АС197, а саме неправомірно уникнути сплаті митних платежів.

У відзиві на позов вказано на те, що посилання Позивача на сплив строків притягнення до відповідальності на момент розгляду справи не відповідає фактичним обставинам, про факт вчинення ним правопорушення, митниці стало відомо 29.04.2022, лише після отримання листа Державного бюро розслідування розташованого у м.Львові (з місцем дислокації м.Ужгород), а отже враховуючи приписи ст. 467 МК України, моментом виявлення правопорушення - 29.04.2022 і строк притягнення до відповідальності треба відраховувати від вказаної дати.

Щодо твердження Позивача про те, що визначення статусу особи як резидента чи нерезидента ґрунтувалося лише на громадянстві, а питання постійного місця проживання не було досліджено під час розгляду справи взагалі, то відповідач вказує на те, що зазначене не відповідає дійсності, оскільки в постанові відображено відомості про зареєстроване місце проживання Позивача на території України та якими доказами це підтверджено. Зокрема, це паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 виданий 03.07.2008, Тячівським РВ УМВС України в Закарпатській області, в якому наявний штамп ЗГТРФО Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області, в якому зазначено, що місце проживання ОСОБА_1 з 03.09.2007 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Той факт, що слідчі дії Державного бюро розслідування проводились у відношенні Позивача за вказаною адресою, а також дана адреса вказана як місце його проживання на даний час, також підтверджують, що він є громадянином резидентом і має постійне місце проживання за вищевказаною адресою.

При цьому відповідач зазначає, що позивачем даний факт не заперечується та не оскаржується і будь яких інших доказів чи відомостей які б вказували на інше місце проживання не наведено.

Відповідач зазначає, що не відповідає дійсності твердження позивача про те, що йому не було забезпечено можливість надати обґрунтування своєї позиції так як розгляд справи відбувся без участі його та його представників. Зокрема зазначає, що п`ять разів розгляд справи переносився у зв`язку з надходженням клопотань адвокатів Позивача про перенесення розгляду справи з тих чи інших підстав, а в деяких випадках і безпідставно, що вказувало на те, що подані клопотання адвокатів не були спрямовані на захист інтересів ОСОБА_1 , шляхом спростування або встановлення тих чи інших обставин справи, а вказували лише на затягування розгляду даної справи.

Так, відповідач зазначає, що вищенаведені обставини вказують на те, що постанова у справі про порушення митних правил №0494/30500/22 від 05.07.2022 є правомірною та винесеною відповідно до норм чинного законодавства.

На підставі викладеного відповідач просить суд: відмовити у задоволенні адміністративного позову, а постанову Закарпатської митниці Держмитслужби у справі про порушення митних правил №0494/30500/22 від 05.07.2022 залишити без змін.

Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, повідомлялися належним чином про час та дату розгляду справи, адвокатом подано заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Від представника відповідача по справі надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Оскаржувану постанову позивачем отримано адвокатом позивача Сотник В.М.- 21.07.2022 року, про що свідчить копія листа-відповіді Закарпатської митниці, додана представником позивача до заяви від 09.08.2022. До суду із даним позовом ОСОБА_1 , звернувся 01.08.2022.

Враховуючи зазначені обставини, суд визнає причини пропуску строку для звернення до суду з даним позовом поважними, та вважає можливим поновити позивачу пропущений ним процесуальний строк для оскарження постанови.

У відповідності до ч.2ст. 19 Конституції України, державні органи та їх посадові особи діють у спосіб, в межах повноважень та на підставах, передбаченихКонституцією Українита Законами України.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження, зокрема, рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцієюта законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п. 1,2 ч.3 ст.2 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Як встановлено ст. 77 КАС України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 530 МК України встановлено, що законність та обґрунтованість постанови митниці у справі про порушення митних правил можуть бути перевірені судом або центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи.

Відповідно до ст. 531 МК України підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є: відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил; необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду; невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи; винесення постанови неправомочною особою, безпідставне недопущення до участі в розгляді справи особи, притягнутої до відповідальності, або її представника, а також інше обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду; неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення; накладення стягнення, не передбаченого цим Кодексом.

Згідно постанови що оскаржується: 29.04.2022 року управлінням боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил Закарпатської митниці отримано лист Державного бюро розслідування розташованого у м.Львові (з місцем дислокації м.Ужгород) від 29.04.2022 року № 12-51-4188 вих.22 щодо можливого порушення митних правил громадянином ОСОБА_1 .

Проведеною перевіркою з використанням баз даних автоматизованої системи митного оформлення «Інспектор» та ЄАІС Держмитслужби України було встановлено, що ЗО. 12.2021 року через митний пост «Доманово» Волинської митниці гр. ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) було ввезено на митну територію України транспортний засіб марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», VIN-код № НОМЕР_1 , р.н. російської федерації НОМЕР_2 , в режимі «тимчасове ввезення» терміном до 1 року. Під час митного контролю гр. ОСОБА_5 подав працівникам митниці паспорт громадянина російської федерації №724648032 виданий 25.05.2013 та заявив адресу проживання на території росії, а саме: АДРЕСА_1 .

Вищевказаний транспортний засіб на підставі паспорта громадянина росії № НОМЕР_3 та повідомленої адреси проживання за межами території України заявлявся громадянином ОСОБА_6 в митному режимі «тимчасове ввезення» терміном до одного року.

Разом з цим у листі Державного бюро розслідування розташованого у м.Львові вказано, що під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 у громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було виявлено паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 . Вказаний паспорт виданий 03.07.2008 року, Тячівським РВ УМВС України в Закарпатській області, і відповідно до штампу у даному паспорті ВПРФО Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області, місце проживання ОСОБА_1 з 03.09.2007 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Матеріали справи містять копію свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу російської федерації НОМЕР_5 . Згідно вказаних у ньому відомостей про власника тз ним є ОСОБА_1 , місцем проживання якого вказано: АДРЕСА_1 .

Отже, при наявності паспортів двох держав - України та росії, та не маючи постійного місця проживання за межами території України, громадянин України «резидент» ОСОБА_1 , під час митного контролю та оформлення транспортного засобу марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», VIN-код № НОМЕР_1 , р.н. російської федерації НОМЕР_2 , свідомо подав до митного органу паспорт громадянина росії, що надає йому статусу «нерезидента», хоча останній є громадянином України та постійно проживає на території України, а тому фактично маючи статус «резидента» надав документ, який є підставою для несплати митних платежів, тим самим умисно вчинив дії спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів.

Разом із тим, згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспортного документу гр. України серії НОМЕР_4 виданого Тячівським РВ УМВС України в Закарпатській області 03.07.2008 року та карткою платника податків, що не оспорюється позивачем по справі.

Згідно паспорту гр. України, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , є АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини першої статті 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Статтею 486 МК України встановлено, що завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

У відповідності до вимог ст. 495 МК України доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються : протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; поясненнями свідків, поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; висновком експерта , іншими документами.

Згідно зі статтею 485 МК України заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

За правилами частини другої статті 380 МК України транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбаченихрозділом X цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об`єктом оподаткування митними платежами.

Частиною третьою статті 380 МК України передбачено, що тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно ОСОБА_7 причепів до них товарної позиції 8716 згідно зУКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Отже, відповідальність, передбачена статтею 485 МК України, настає у разі наявності в особи мети - неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також заявлення неправдивих відомостей.

При цьому необхідність сплати особою митних платежів при ввезенні на територію України транспортного засобу для особистого користування або звільнення від їх сплати залежить від того, чи є особа резидентом чи нерезидентом, і встановлюється митним органом при ввезенні автомобіля на територію України.

Відповідно до підпункту в пункту 50 статті 4 МК України резидентами є, зокрема, фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

Нерезидентами є фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України (підпункт в пункту 33статті 4 МК України).

При цьому за п. 45 ч. 1ст. 4 МК України постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про громадянство» законодавство України про громадянство ґрунтується на принципі єдиного громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Отже, для того, щоб особа вважалась нерезидентом, вона повинна відповідати певним характерним критеріям, а саме бути іноземцем чи особою без громадянства або громадянином України, який має постійне місце проживання за межами України, у тому числі таким, який тимчасово перебуває на території України.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 01 липня 2021 року у справі № 751/4094/17.

Суд констатує що відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, що описані вище, позивач являється громадянином України, та одночасно громадянином російської федерації. При цьому йому було відомо проте, що митним законодавством України надаються «пільги» нерезидентам по ввезенню транспортних засобів на митну територію України, які полягають у можливості ввезення транспортного засобу без сплати митних платежів терміном до одного року. Вказане в свою чергу свідчить проте, що позивач свідомо скористався паспортом громадянина російської федерації, як нерезидент, та ввіз на митну територію України в митному режимі тимчасове ввезення до одного року транспортний засіб: марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», VIN-код № НОМЕР_1 , р.н. російської федерації Р027АС197.

Щодо тверджень позивача про те, що позивач вказав паспорт громадянина російської федерації «громадянина - нерезидента», ним пред`являвся правомірно, оскільки автомобіль було оформлено на нього як громадянина російської федерації, що зумовило відсутність альтернативи у наданні тих чи інших документів, що посвідчують особу для перетину кордону, виключало в`їзд на вказаному автомобілі за документами громадянства іншої держави

Слід зазначити, що вказане не спростовує обставини вчинення позивачем порушення митних правил передбаченого ст. 485 МК України. Вказане лише засвідчує наявність у нього громадянства іншої країни.

При цьому суд вважає за необхідне вказати на те, що частиною 8 Преамбули Європейської Конвенції «Про громадянство» від 06.11.1997 року встановлює, що кожна держава може вільно вирішувати, які наслідки має у її внутрішньодержавному праві факт набуття її громадянином іншого громадянства або його належності до іншого громадянства.

Відповідно до Закону України про ратифікацію Європейської конвенції «Про громадянство» №163-V від 20.09.2006 р. конвенцію ратифіковано Україною із застереженням до п.2 ст.8, а саме : для України термін «громадяни, які постійно проживають за кордоном» вживається у значенні «громадяни України, які постійно проживають за кордоном відповідно до національного законодавства, що регулює питання виїзду громадян України за кордон».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про громадянство» громадянин України або іноземець, набувши громадянство іншої держави, або ж громадянство України відповідно у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України.

Окрім цього позивачем не надано суду достовірних доказів, які свідчили б про те, що ОСОБА_8 , будучи громадянином України, постійно проживає за межами України, а саме в російській федерації, а відтак він є нерезидентом.

Суд вважає за необхідне зауважити і те, що ввозячи 30.12.2022 через митний пост «Доманово» Волинської митниці гр. ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) на митну територію України транспортний засіб марки «TOYOTA LAND CRUISER 200», VIN-код № НОМЕР_1 , р.н. російської федерації НОМЕР_2 , в режимі «тимчасове ввезення» терміном до 1 року, позивач надав для митного оформлення паспортний документ гр росії, та ввіз вказаний транспортний засіб в режимі «тимчасове ввезення до 1 року», без сплати мита.

При цьому суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що під час розгляду не було предметом дослідження питання щодо фактичного місця проживання позивача. Адже в ході перевірки було встановлено зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_2 . Окрім того, згідно матеріалів справи у листі Державного бюро розслідування розташованого у м.Львові вказано, що під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 у громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було виявлено паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 . Вказаний паспорт виданий 03.07.2008 року, Тячівським РВ УМВС України в Закарпатській області, і відповідно до штампу у даному паспорті ВПРФО Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області, місце проживання ОСОБА_1 з 03.09.2007 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 4 Конституції України, в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про громадянство», законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно- територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Відповідно до підпункту «в» п. 33 ч.І ст. 4 Митного кодексу України нерезиденти - фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України; підпункту «в» ч.І п. 50, ст. 4 МКУ резиденти - фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном-.

Пунктом 45 ч. І ст.4 МК України визначено, що постійне місце проживання - це місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

Слід зазначити, що вказану адресу, місця проживання саме в Україні, позивачем вказано і як адресу для листування в позовній заяві, що підтверджує що саме така, є його місцем постійного проживання.

Вказане позивачем та його представником в ході розгляду справи не оспорюється.

Щодо твердження позивача про те, що фактична оцінка правомірності поданих документів була перевірена митницею ще 30.12.2021р., а в подальшому по спливу майже п`яти місяців митницю повторно було повідомлено про наявність в ОСОБА_1 паспорта гр.-на України з реєстрацією місця проживання в України, що по факту стало тригером притягнення до адмінвідповідальності, слід вказати на те, що:

Про факт вчинення ним правопорушення, митниці стало відомо 29.04.2022, лише після отримання листа Державного бюро розслідування розташованого у м.Львові (з місцем дислокації м.Ужгород), а отже враховуючи приписи ст. 467 МК України, моментом виявлення правопорушення - 29.04.2022 і строк притягнення до відповідальності треба відраховувати від вказаної дати.

Щодо твердження позивача про те, що Відповідач не забезпечив йому можливості надати обґрунтування своєї позиції так як розглянув справу без участі Позивача та його представника, навіть при наявності клопотання про перенесення розгляду, що і призвело до прийняття протиправного рішення, то суд вважає за необхідне вказати на наступне:

З моменту складання протоколу про порушення митних правил і до моменту розгляду справи пройшло більше ніж 2 місяці. Про час та місце розгляду справи митницею повідомлялось як безпосередньо Позивача так і його адвокатів. Неодноразово розгляд справи відкладався у зв`язку з надходженням клопотань адвокатів Позивача про перенесення розгляду справи з тих чи інших підстав, а в деяких випадках і безпідставно, що вказувало на те, що подані клопотання адвокатів не були спрямовані на захист інтересів ОСОБА_1 , шляхом спростування або встановлення тих чи інших обставин справи, а вказували лише на затягування розгляду даної справи.

Відповідно до ч.ч.1 ,4ст. 526 МК У справа про порушення митних правил розглядається в присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, та/або її представника.

Справа про порушення митних правил може бути розглянута за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.

В даному випадку позивач неодноразово не з`являвся на розгляд справи, натомість його адвокати подавали клопотання про відкладення розгляду. Зі змісту повідомлення про призначення розгляду справи на 05.07.2022 позивач було вказано на те що відповідно до п.2 ч1 ст. 45КУпАП одним із критеріїв зловживання процесуальними правами є вчинення дій спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Таким чином у позивача була можливість надати пояснення по справі, забезпечене його право про обізнаність дати та часу розгляду його справи. Окрім того, він скористався правом залучення до розгляду справи адвокатів, які уповноважені ним так само подавати брати участь у розгляді справи.

Водночас, вирішуючи питання щодо застосування до позивача відповідальності передбаченої ст.485 МК України у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, суд враховує рішення Конституційного Суду України № 4-р(II)/2022 від 15 червня 2022 року.

В своєму рішенні Другий сенат Конституційного суду України зазначив наступне.

За Основним Законом України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); «в Україні визнається і діє принцип верховенства права; «Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8); «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга статті 22); «ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41); «юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); виключно законами України визначаються: «права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; «засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них(пункти 1,22частини першої статті 92).

Конституційний Суд України, розглядаючи питання притягнення осіб до адміністративної відповідальності, зазначав, зокрема: що сталою практикою Європейського суду з прав людини такі адміністративні стягнення, як адміністративний арешт і значні адміністративні штрафи, є співмірними з кримінальним покаранням [рішення у справа хandothers v. The Netherlands від 8 червня 1976 року (заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), Гурепка проти України від 6 вересня 2005 року (заява № 61406/00), Menarini Diagnostics S.R.L. v. Italy від 27 вересня 2011 року (заява № 43509/08)].

Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та враховуючи, що санкція статті 485Кодексу у вигляді накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів є співмірною з кримінальним покаранням, Конституційний Суд України дійшов висновку, що попередньо сформульовані підходи до розуміння принципу індивідуалізації юридичної відповідальності під час призначення кримінального покарання є застосовними і в межах цього конституційного провадження.

З огляду на наведене принцип індивідуалізації юридичної відповідальності у процедурі притягнення особи до адміністративної відповідальності на підставі статті 485 Кодексу має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

При обмеженні права власності в інтересах суспільства необхідними є не будь-які менш обтяжливі для прав і свобод осіб заходи, а ті з них, які здатні досягти легітимної мети на тому самому якісному рівні. Тобто законодавець зобов`язаний обирати той вид адміністративного стягнення, який менш обтяжливий для прав і свобод особи у конкретному випадку, і насамперед має визначити адекватну міру адміністративної відповідальності для досягнення її мети, тоді як суди забезпечують індивідуалізацію такої відповідальності залежно від обставин справи у межах законодавчо визначеної санкції [абзац перший підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21 липня 2021 року № 3-р(II)/2021].

Європейський суд з прав людини вказав, що „<…> для того, щоб відповідати вимозі домірності, суворість санкцій має відповідати тяжкості правопорушень, за які їх призначають <…>. Принцип домірності (пропорційності) має бути дотриманий не лише при визначенні норм, які стосуються суворості санкції, а й при оцінці тих факторів, що їх має бути взято до уваги при визначенні санкції <…>[рішення у справі v. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14), § 84].

Крім того, на думку Європейського суду з прав людини, стаття 1Першого протоколу до Конвенції вимагає, щоб будь-яке втручання обґрунтовано відповідало [правомірній] меті. Іншими словами, потрібно досягти „справедливого балансу між вимогами загальних потреб суспільства і вимогами захисту фундаментальних прав людини. Цього балансу не буде досягнуто, якщо особі або особам, яких це стосується, доведеться нести особистий і надмірний тягар [див., зокрема, рішення у справах Former Kingof Greece and Others v. Greece [GC] від 28 листопада 2002 року (заява № 25701/94), ECHR 2000-XII, § 79, § 82;and Others v. Germany [GC] від 30 червня 2005 року (заяви №№ 46720/99, 72203/01, 72552/01), ECHR 2005-VI, § 81-94; and Others v. Georgiавід 12 травня 2015 року (заява № 36862/05), § 97].

У рішенні у справі «Краєва проти України» від 13 січня 2022 року (заява № 72858/13) Європейський суд з прав людини, констатувавши, що сума штрафу, накладеного на заявницю за порушення митних правил (частина перша статті 483 Кодексу), становила надмірне втручання в її право власності всупереч вимогам статті 1Першого протоколу до Конвенції, зазначив, зокрема, що:

- накладення штрафу як таке становитиме втручання у право, гарантоване абзацом першим статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки воно позбавляє відповідну особу майна, а саме суми, яку необхідно сплатити (§ 23);

- щоб відповідати статті 1Першого протоколу до Конвенції, захід [втручання] має відповідати трьом умовам: він має бути правомірним [ґрунтуватись на приписі права], переслідувати правомірну мету та забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й фундаментальними правами особи (§ 24);

- відповідно до частини першої статті 483 Кодексу, згідно з якою заявницю було визнано винною, штраф у розмірі, що дорівнює вартості товару, - що є дуже великою сумою, - та конфіскація товару були обов`язковими заходами без жодних винятків; відсутність дискреції стосовно цього не дала українським судам можливості врахувати індивідуальні обставини, що позбавляє сенсу будь-яку оцінку; Європейський суд з прав людини вже зазначав, що подібна жорстка система не здатна забезпечити потрібний справедливий баланс між вимогами загального інтересу та захистом права особи на власність (§ 31).

Абзац другий статті 485 Кодексу в контексті створення ним передумов для недопущення надмірного втручання у право власності особи з метою забезпечення справедливого балансу між вимогами публічного інтересу в захисті митних інтересів та митної безпеки України, з одного боку, та захистом права власності особи - з іншого, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зазначений припис статті 485 Кодексу не забезпечує бажаної гнучкості в діях та рішеннях органу державної влади під час визначення розміру штрафу щодо правопорушника з урахуванням усіх обставин справи. Тому внаслідок застосування оспорюваного припису статті 485Кодексу не забезпечується справедливий баланс між вимогами публічного інтересу та захистом права власності особи, а сам цей припис є нормативним підґрунтям для надмірного втручання в гарантоване Основним Законом України право власності.

За наведених обставин абзац другий статті 485 Кодексу суперечить частинам першій, четвертій статті 41 Конституції України та рішенням Конституційного суду України № 4-р(II)/2022 від 15.06.2022 року справа № 3-321/2019(7780/19, 91/21) абзац другий статті 485 Митного кодексу України визнаний неконституційним визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) і визначено, що він втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення.

Статтею 147 Конституції України встановлено, що Конституційний Суд України вирішує питання, зокрема про відповідність Конституції України законів України.

Відповідно до статті 151-2 Конституції України, рішення, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

За статтею 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином зазначене рішення Конституційного Суду України від 15.06.2022 року набрало законної сили та є обов`язковим.

В пункті 4 рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 №15-рп/2000 (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) зокрема зазначено, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З аналізу положень законодавства слідує, що підставою для втрати чинності закону у цілому або його частин є визнання єдиним органом законодавчої влади - Верховною Радою України - такого закону або його окремих положень такими, що втратили чинність, або визнання їх такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні - Конституційним Судом України, оскільки його рішення належить сприймати як загальнообов`язковий правовий акт, який діє на усій території України та є обов`язковим для виконання усіма суб`єктами права. І оскільки і в першому і в другому випадку правовими наслідками є втрата законом чи його частиною чинності, втрата чинності законом (чи частини закону) внаслідок визнання їх неконституційними є тотожними набранню чинності законом, яким скасовується відповідальність.

Тобто у обох випадках у особи з`являється право бути не притягнутим до відповідальності та уникнути негативних наслідків.

Водночас, Конституційний Суд України вказав, що враховує те, що визнання неконституційним абзацу другого статті 485 Митного кодексу України унеможливить притягнення до відповідальності осіб за дії та (або) бездіяльність, спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також інші протиправні діяння, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів.

З огляду на викладене, Конституційний Суд України вважав за доцільне з метою недопущення порушення митних інтересів та митної безпеки України відтермінувати втрату чинності абзацом другим статті 485 Митного кодексу України на шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

КСУ зазначив, що Верховна Рада України з дня ухвалення цього Рішення, але не пізніше шести місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, має привести нормативне регулювання, встановлене абзацом другим статті 485 Митного кодексу України, що визнаний неконституційним, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Верховна Рада України привела нормативне регулювання, встановлене абзацом другим статті 485 Митного кодексу України, що визнаний неконституційним, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Таким чином, враховуючи, що Рішення Конституційного Суду України про визнання таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац другий статті 485 Митного кодексу України прийнято 15 червня 2022 року та цим Рішенням встановлено, що абзац другий статті 485 Митного кодексу України, визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, відповідно станом на момент розгляду справи судом абзац другий статті 485 Митного кодексу України в редакції на час винесення оскаржуваної постанови втратив чинність.

Суд зазначає, що в даному випадку не відбулось скасування норми, яка передбачала адміністративну відповідальність, шляхом прийняття закону Верховною Радою України, проте абзац другий статті 485 Митного кодексу України, за яким притягається до відповідальності позивач втратив чинність внаслідок визнання його неконституційним за рішенням Конституційного Суду України.

Як наслідок суд приходить до висновку, що накладення на позивача санкції у розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, становить надмірне втручання в гарантоване Основним Законом України право власності, яке не забезпечує справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й фундаментальними правами позивача захисту права власності, тому постанова в справі про порушення митних правил № 0494/30500/22 від 19.07.2022 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст..485 МКУ та призначено покарання у виді адміністративного стягнення у вигляді штрафу на суму 1 630141,7 гривень підлягає скасуванню.

Крім цього, згідно п.1 ч.1 ст.50 МК України, для нарахування митних платежів використовуються відомості, зокрема, про митну вартість товарів.

Статтею 49 МК України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); другорядні: за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; на основі віднімання вартості; на основі додавання вартості (обчислена вартість); резервний.

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Так, суд зазначає, що при встановлені митної вартості автомобіля та розміру несплачених митних платежів митним органом було залишено поза увагою договір купівлі-продажу АТЗ (автомобільний транспортний засіб) від 25.09.2013 року. Про який зазначено в документах про право власності на транспортний засіб.

Натомість, матеріали адміністративної справи про порушення митних правил містять висновок експертного автотоварознавчого дослідження від 05.05.2022 року № -0067, складеного експертом Рипкович М.П..

Таким чином суд вважає необґрунтованим розрахунок штрафу, проведений відповідачем, оскільки всупереч положень ст.57 МК України, митним органом не проведено консультацій з позивачем, не запропоновано здійснити обмін наявною інформацією.

Згідно з частиною першою статті 515 МК України експертиза призначається, якщо для з`ясування питань, що виникають у справі про порушення митних правил, виникла потреба у спеціальних знаннях з окремих галузей науки, техніки, мистецтва, релігії тощо. Зазначена експертиза не є судовою експертизою. За частиною другою статті 515 МК України, особа, щодо якої порушено зазначену справу, має право на проведення за її рахунок незалежної експертизи.

З огляду на вищевикладене та рішення Конституційного Суду України № 4-р(II)/2022 від 15 червня 2022 року, суд приходить до висновку щодо протиправності постанови в справі про порушення митних правил № 0494/30500/22 від 19.07.2022 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст..485 МКУ та призначено покарання у виді адміністративного стягнення у вигляді штрафу на суму 1 630141,7 гривень.

Суд також враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі «Золотас проти Греції», про те, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок також викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачекs.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Крім того, у рішеннях від 20 травня 2010 року та від 25 листопада 2008 року у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, «Тошку це та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, в яких ЄСПЛ наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.

Перевіряючи всі доводи обох сторін, суд також приймає до уваги правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», відповідно до якої «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Таким чином, враховуючи вищевикладене та приписи пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України, суд приходить до висновку про наявність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 157 КАС України суд може скасувати заходи забезпечення позову із власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

На переконання суду, у зв`язку із вирішенням даного спору по суті, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 21.09.2022 року, досягли мети шляхом недопущення вчинення виконавчих дій із примусового виконання оскарженої постанови та вичерпали свою необхідність у зв`язку із скасуванням цієї постанови.

Враховуючи викладене та у зв`язку з прийняттям рішення по даній справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування заходів забезпечення позову застосованих ухвалою суду від 21.09.2022, після набрання цим рішенням законної сили.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягнення судові витрати, а саме: судовий збір, що сплачений при поданні позовної заяви в розмірі 496 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 77, 90, 162, 268-272, 286, 293, 295, 297 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Поновити позивачу ОСОБА_1 строк на оскарження постанови в справі про порушення митних правил №0494/30500/22 від 05.07.2022 , зважаючи на те, що такий пропущений з поважних причин.

Позов ОСОБА_1 , в особі адвоката - Сотник Вячеслава Михайловича до Державної митної служби України Закарпатська митниця про визнання протиправною та скасування постанови про порушення митних правил № 0494/30500/22 від 19.07.2022 року про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення митних правил -задовольнити.

Скасувати постанову в.о. заступника начальника - начальника управління боротьби з контрабандою та порушенням митних правил Закарпатської митниці Олександром Савчук постановою в справі № 0494/30500/22 від 19.07.2022 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст..485 МКУ та призначено покарання у виді адміністративного стягнення у вигляді штрафу на суму 1 630141,7 гривень та стягнення витрат по зберіганню автомобіля в сумі 24355, 89 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Закарпатської митниці Державної митної служби України (Адреса: Україна, 88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Собранецька, 20, Код ) на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 496,20 грн.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.09.2022 року.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош