Справа № 140/7262/22
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2022-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022 року ЛуцькСправа № 140/7262/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Лозовського О.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2020 №Ф-11231-55У.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 10.09.2022 під час ознайомлення з постановою Другого відділу ДВС міста Луцька йому стало відомо про наявність боргу зі сплати єдиного внеску на підставі вимоги від 13.02.2020 №Ф-11231-55У на суму 29293,44 грн; скористався правом на адміністративне оскарження, однак рішенням ДПС України від 04.10.2022 у задоволенні скарги було відмовлено.

Із вимогою позивач не погоджується та вважає, що вона підлягає скасуванню як протиправна. Борг (недоїмка) нарахований йому за період 2017-2019 роки як фізичній особі-підприємцю. Позивач зазначив, що він хоч і був зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак підприємницькою діяльністю не займався, оскільки з 01.04.1997 працював на посаді водія у ТзОВ «Нова Волинь Плюс». Відтак, фактично з 1997 року жодної господарської діяльності як підприємець не здійснював, так як перебував у трудових відносинах. Крім того, позивач вказує, що з 16.08.2012 по даний час безперервно працює у ПрАТ «СП «Терехем Луцьк», яке з 28.02.2018 реорганізовано у ТзОВ «Теріхем Тервакоскі») на посаді слюсаря-ремонтника 6-го розряду, що підтверджується трудовою книжкою та виданими підприємством довідками. Інші доходи ніж від трудової діяльності як найманий працівник не отримував, а єдиний внесок за нього сплачував роботодавець. З наведених підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 09.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, встановлено, що судовий розгляд справи необхідно проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач у відзиві на позов від 16.11.2022 його вимоги заперечив.

В обґрунтування своєї позиції вказав, що ОСОБА_1 з 31.07.1996 має статус фізичної особи-підприємця та з 16.01.2014 є платником єдиного внеску. Позивач не виконує встановлений статтею 6 Закону №2464-VI обов`язок зі сплати єдиного внеску. При цьому наголосив, що з 01.01.2017 набув чинності Закон України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким внесені зміни до Закону №2464-VI. Відповідно до вказаних змін фізичні особи-підприємці та самозайняті особи, які не одержують доходи, зобов`язані сплачувати єдиний соціальний внесок у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Керуючись офіційними відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, даними інформаційної системи органу доходів і зборів та згідно з пунктом 4 статті 25 Закону №2464-VI, пунктом 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, позивачу як платнику єдиного внеску, який має недоїмку, що перевищує 10,00 грн, сформовано та надіслано вимогу від 13.02.2020 №Ф-11231-55 про сплату боргу (недоїмки) за 2017-2019 роки. Таким чином, загальна сума заборгованості по єдиному внеску становить 29293,44 грн, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

28.11.2022 позивачем подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій, серед іншого, ОСОБА_1 просить зобов`язати Головне управління ДПС у Волинській області виключити з інтегрованої картки платника податку ОСОБА_1 відомості щодо нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, штрафних санкцій та пені у зв`язку із несвоєчасною його сплатою починаючи з 01 січня 2018 року.

У відповіді на відзив позивач підтримує обгрунтування позову, викладені в позовній заяві. Крім того, звертає увагу, що припинив свою підприємницьку діяльність в липні-серпні 2020 року, а тому відомості з Єдиного державного реєстру про державну реєстрацію припинення юридичної особи та її відокремленого підрозділу, відокремленого підрозділу іноземної неурядової організації, представництва, філії іноземної благодійної організації, державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця є підставою для зняття їх з обліку в органах державної статистики, податкових органах, органах Пенсійного фонду України та/або вчинення інших дій відповідно до законодавства.

Вказує, що з 16.08.2012 по даний час я безперервно працює у ПрАТ «СП «Терехем Луцьк» (28.02.2018 реорганізовано у ТОВ «Теріхем Тервакоскі») на посаді слюсаря-ремонтника 6-го розряду. Інші доходи ніж від трудової діяльності як найманий працівник не отримував, що встановлено Волинським адміністративним судом у рішення від 28.07.2020 по справі №140/7229/20, яке набрало законної сили - 04.09.2020, яким судом досліджувались довідки «форми ОК-5, ОК-7» за період з 2014 по 2020 роки. Зокрема, як видно із відомостей про застраховану особу (форма ОК-5), роботодавець (ідентифікаційний код юридичної особи 25093118) упродовж 2017 - 2020 років сплачував за позивача як за найманого працівника єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що не заперечувалося відповідачем. При цьому, розмір єдиного внеску є більшим мінімального страхового внеску. Відтак, з врахуванням досліджених доказів, рішенням Волинського адміністративного суду від 28.07.2020 року по справі №140/7229/20 (набрало законної сили - 04.09.2020), було визнано протиправними та скасовано вимоги Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2019 №Ф-11231-55 та від 10.03.2020 №Ф-11231-55У.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 31.07.1996 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

29.07.2020 державним реєстратором проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням (запис №2024616).

13.02.2020 ГУ ДПС у Волинській області сформувало ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю вимогу № Ф-11231-55 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 29293,44 грн відповідно до статті 25 Закону №2464-VI та даних інформаційної системи органу доходів і зборів. Як видно із відомостей з інтегрованої картки за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 стосовно ОСОБА_1 , нарахування єдиного внеску відбулося в розмірі мінімального страхового внеску за такі періоди:

02.05.2018 в розмірі 8448,00 грн єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017 рік: 3200,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2017 року) х 22 відсотки = 704,00 грн х 12 місяців).

19.04.2018 в розмірі 2457,18 грн єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за І квартал 2018 року: 3723,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2018 року) х 22 відсотки = 819,06 грн х 3 місяці).

19.07.2018 в розмірі 2457,18 грн єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за II квартал 2018 року: 3723,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2018 року) х 22 відсотки = 819,06 грн х 3 місяці).

19.10.2018 в розмірі 2457,18 грн єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за III квартал 2018 року: 3723,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2018 року) х 22 відсотки = 819,06 грн х 3 місяці).

21.01.2019 в розмірі 2457,18 грн єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за IV квартал 2018 року: 3723,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2018 року) х 22 відсотки = 819,06 грн х 3 місяці).

19.04.2019 в розмірі 2754,18 грн єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за І квартал 2019 року: 4173,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2019 року) х 22 відсотки = 918,06 грн х 3 місяці).

19.07.2019 в розмірі 2754,18 грн єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за II квартал 2019 року: 4173,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2019 року) х 22 відсотки = 918,06 грн х 3 місяці).

21.10.2019 в розмірі 2754,18 грн єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за III квартал 2019 року: 4173,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2019 року) х 22 відсотки = 918,06 грн х 3 місяці).

20.01.2020 в розмірі 2754,18 грн єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ІІІ квартал 2019 року: 4173.00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2019 року) х 22 відсотки = 918,06 грн х 3 місяці).

13.02.2020 ГУ ДПС у Волинській області сформувало вимогу № Ф-11231-55У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 29293,44 грн, яка була надіслана до органу державної виконавчої служби.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Волинського адміністративного суду від 28.07.2020 по справі №140/7229/20 (набрало законної сили - 04.09.2020), було визнано протиправними та скасовано вимоги Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2019 №Ф-11231-55 та від 10.03.2020 №Ф-11231-55У.

Незгода позивача із вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2020 № Ф-11231-55У стала підставою для його звернення із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (Закон №2464-VI). В силу вимог частини першої статті 2 даного Закону його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За приписами частини четвертої статті 8 Закону №2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 14 Закону №2464-VI на органи доходів і зборів покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Як визначено частиною першою статті 3 вказаного Закону, збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами, зокрема, обов`язковості сплати; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).

Приписами пунктів 3, 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI надано визначення таким поняттям: застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом першим пункту 1, пунктами 2, 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

За визначеннями, наведеними у пунктах 4, 5 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, мінімальний страховий внесок сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця; тоді як, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Як зазначено в абзаці третьому частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI, платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з частиною другою статті 25 цього Закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом 1 частини четвертої цієї статті визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

При цьому за визначенням, наведеним у підпункті 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Разом з тим, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС у Волинській області, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які таку діяльність фактично не здійснюють, а одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та її роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 та надалі підтримана у постановах від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, від 23.01.2020 у справі №480/4656/18, від 18.03.2020 у справі №140/1777/19, від 03.04.2020 у справі №140/642/19.

Відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що з 01.04.1997 позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах на посаді водія у ТзОВ «Нова Волинь Плюс». Відтак, фактично з 1997 року жодної господарської діяльності як підприємець позивач не здійснював, адже перебував у трудових відносинах.

З 16.08.2012 по даний час ОСОБА_1 безперервно працює у ПрАТ «СП «Терехем Луцьк» (28.02.2018 реорганізовано у ТОВ «Теріхем Тервакоскі») на посаді слюсаря-ремонтника 6-го розряду, що підтверджується трудовою книжкою та виданими підприємством довідками.

Протягом 2012-2020 років ТОВ «Теріхем Тервакоскі» здійснює нарахування позивачу заробітної плати та сплату єдиного внеску, в зв`язку з перебуванням у трудових відносинах, що також підтверджується довідкою форми ОК-5. Згідно наказів по підприємству позивач працює на постійній основі як найманий працівник, з п`ятиденним робочим тижнем з 09.00 год. по 18.00 год. Розмір єдиного внеску сплачений підприємством є більшим мінімального страхового внеску.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю працівник це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Як видно із відомостей про застраховану особу (форма ОК-5), роботодавець (ідентифікаційний код юридичної особи 25093118) упродовж 2017 2020 років сплачував за ОСОБА_1 як за найманого працівника єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що не заперечується відповідачем. При цьому розмір єдиного внеску є більшим мінімального страхового внеску.

Водночас, ГУ ДПС у Волинській області доказів щодо безпосереднього здійснення позивачем підприємницької діяльності у цей же період (у 2017 - 2019 роках), отримання інших доходів ніж від трудової діяльності як найманим працівником суду не надало.

Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесені спірні вимоги (2017-2019 роки), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок сплати у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Згідно з частинами першою, другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06).

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд на підставі аналізу норм чинного законодавства, що врегульовує спірні правовідносини, та встановлених обставин справи, перевірених письмовими доказами, дійшов висновку, що вимога ГУ ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2020 №Ф-11231-55У є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача вилучити відомості щодо нарахування сум єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, штрафних санкцій та пені, то вона не підлягає задоволенню, оскільки визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) в судовому порядку має наслідком виключення відомостей з інтегрованої картки платника про нараховану суму єдиного внеску, а відтак зобов`язувати відповідача виключити такі відомості немає підстав.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Як визначено частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Волинській області на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 992,40 грн, сплачений відповідно до квитанції № від 02.11.2022.

Суд звертає увагу, що сума судового збору підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі, оскільки, часткове задоволення позову стосується лише способу захисту порушеного права обраного судом.

Керуючись статтями 241-246, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2020 № Ф-11231-55У.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 4, ) судові витрати у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.А. Лозовський