Справа № 640/18302/20
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2022-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИз

28 грудня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.10.2018 по 11.06.2020 включно;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.10.2018 по 11.06.2020 включно в розмірі 341140,50 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку у день звільнення з військової служби. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04.10.2018 по 10.06.2020 у розмірі 5900,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5900,00 грн та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 340678,25 грн. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток саме у розмірі 340678,25 грн за затримку розрахунку при звільненні на 737 календарних дні.

Відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані відсутністю вини відповідача у затримці проведення розрахунку при звільненні, що свідчить про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за період такої затримки.

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядались в порядку спрощеного провадження та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу в Збройних Силах України (військова частина НОМЕР_1 ) на посаді офіцера командно-розвідувального пункту військової частини НОМЕР_1 , де отримував грошове забезпечення та наказом Міністра оборони України №532 від 21.09.2018 позивача звільнено у запас за підпунктом «к» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.6).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №216 від 03.10.2018 позивач виключений зі списків особового складу частини, знятий з усіх видів забезпечення та направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2020 у справі №640/19308/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії позов задоволено, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

На виконання вказаного судового рішення, 11.06.2020 відповідачем нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5802,97 грн, що підтверджується витягом з переліку транщакцій по рахунку позивача (а.с.4а).

06 липня 2020 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середньомісячного грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.10.2018 по 11.06.2020 (а.с.10).

Листом від 23.07.2020 №294 Військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України або проходили службу, не поширюється дія КЗпП України. Грошова компенсація за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців. Несвоєчасно виплачена грошова компенсація за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій грошового забезпечення, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статей 116, 117 КЗпП України (а.с.11).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати середньомісячного грошового забезпечення за період затримки розрахунку, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що позивач з 03.10.2018 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення в/ч НОМЕР_1 , в той же час, остаточний розрахунок із позивачем проведено 11.06.2020 на виконання рішення суду, тому за час затримки розрахунку за період з 04.10.2018 по 10.06.2020 на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток, однак, враховуючи середньоденний розмір грошового забезпечення позивача, загальний розмір невиплаченого заробітку, виплата у розмірі 5900,00 грн є достатнім відшкодуванням за таку затримку.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП України.

Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Також варто вказати, що аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що положеннями ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що розрахунок з позивачем було проведено не у день звільнення, а у порушення вимог статті 116 КЗпП України частково 11.06.2020, тому він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, відповідно до заявлених позовних вимог на виконання приписів частини першої статті 117 КЗпП України, тобто за порушення строку проведення остаточного розрахунку при звільненні, а саме невиплату у день звільнення грошової компенсації за невикористану у 2018 році відпустку, як учаснику бойових дій, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 04.10.2018 року по 11.06.2020.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 дійшла висновку, що положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 820/3313/17, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, від 22.04.2021 у справі №620/828/20, від 08.09.2022 у справі №640/4896/20.

Таким чином позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.10.2018 року по 11.06.2020 є обґрунтованими.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абз.3 п.3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд першої інстанції здійснив розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні керуючись інформацією, наведеною у довідці в/ч НОМЕР_1 від 25.10.2018 №98 (а.с.14), встановивши, що розмір середньоденної заробітної плати позивача у вказаний період становив 462,25 грн, період затримки з 04.10.2018 року по 11.06.2020 склав 737 днів, внаслідок чого сума компенсації за час затримки розрахунку при звільненні складає 340678,25 грн. (462,25 грн. х 737 днів).

Наведені розрахунки суду сторонами не оспорюються.

Однак, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно виходити із принципу співмірності та враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інші обставини справи.

Колегія суддів звертає увагу, що частка невиплачених коштів складає 5802,97 грн. Тобто, заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є значно більшою, ніж несвоєчасно виплачена сума.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, який в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

При цьому, відповідно до ст.117 КЗпП України якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, враховуючи, частку невиплачених грошових сум при звільненні від розміру належних до виплати позивачу сум, , суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення суми, що підлягає до стягнення на користь позивача за ст.117 КЗпП України, зазначивши, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі у грошовому еквіваленті складає 5900,00 грн, яка на думку суду першої інстанції є співмірною та достатньою з урахуванням розміру залишку спірної суми по компенсації порівняно із середнім заробітком та періоду за який вона підлягає сплаті.

Враховуючи викладені обставини у сукупності, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Інші доводи скаржників, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянтів не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Керуючись ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Текст постанови складено 28 грудня 2022 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма