Справа № 420/14890/22
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2022-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (надалі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (надалі відповідач 2) про:

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 30.08.2022 року №80 про відмову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) у призначенні дострокової пенсії за віком, як матері особи з інвалідністю з дитинства;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна,83, ) призначити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), дострокову пенсію за віком, як матері особи з інвалідністю з дитинства з 24.06.2022 року, відповідно до п.3 частини першої ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підставі заяви про призначення пенсії від 24.06.2022 року та наданих документів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у зв`язку з досягненням 57 років 24.06.2022 року та наявності страхового стажу 22 роки 11 місяців 3 дні вона звернулася з письмовою заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про призначення її дострокової пенсії, як матері особи з інвалідністю з дитинства. Заява позивача розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 01.07.2022 року позивачу призначена дострокова пенсія за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства з 24.06.2022 року, відповідно до п.3 частини першої ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, через місяць Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області рішення про призначення дострокової пенсії за віком переглянуто та прийнято рішення від 30.09.2022 року за №80 про відмову у призначенні пенсії. Підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії відповідач зазначає відсутність документа про визначення дитини особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю до 6 років, або висновок лікарсько- консультативної комісії, про те, що вона мала медичні показання для визначення її дитиною з інвалідністю. З даним рішенням органу Пенсійного фонду позивач не згодна, вважає його таким, що порушує її права на отримання пенсії, а тому звернулася до суду з вказаним позовом.

Ухвалою суду від 20.10.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано час позивачу для усунення недоліків шляхом надання до суду:

- уточненої позовної заяви (уточнень до позовної заяви) із врахуванням зазначеного судом у даній ухвалі (з копією для інших учасників справи).

28.10.2022 року до канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від позивача надійшла уточнена позовна заява.

Разом з позовною заявою позивач надала суду клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання зазначеного позову, яке обґрунтоване таким.

Ухвалою від 31.10.2022 року суд відкрив провадження у справі № 420/14890/22 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України, звільнив ОСОБА_1 від сплати судового збору у розмірі 992,40 грн. за подання вказаної позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду.

До канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що позивач завернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про призначення пенсії згідно з ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно наданих документів сина позивача ОСОБА_2 визнано особою з інвалідністю 17.07.1997 року, тобто після досягнення ним 6 років, що виключає право на пенсію згідно норм п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до п. 4.2 Порядку №22-1, розгляд документів, наданих для призначення пенсії ОСОБА_1 провадився за принципом «екстериторіальності». За результатами розгляду заяви позивача рішенням №80 від 30.08.2022 року відмовлено ОСОБА_1 в призначені дострокової пенсії відповідно до п.3 ст.115 розділу ХІV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю документа про визнання дитини особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю до 6 років, або висновку лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визначення її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Суд зазначає, що копію ухвали від 31.10.2022 року була надіслана та доставлена Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області в його електронний кабінет у підсистемі Електронний суд.

Однак, ні у визначений судом строк, ні станом на дату вирішення даної адміністративної справи відзиву на позовну заяву чи обґрунтованого клопотання про продовження строку для його подання до суду не надано.

Частиною 4 статті 159 КАС України визначено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_1 . З часу народження ОСОБА_2 тяжко хворів, встановлений діагноз «Сахарний діабет, І типу, тяжке протікання, акгіопатія сітчатки, енурез», що підтверджується випискою із історії розвитку дитини, виданої міською дитячою лікарнею м. Ізмаїла до Київського інституту ендокринології та виданої КНП Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльський міський центр ПМСД», довідкою інституту ендокринології та обміну речовин ім. В. П. Комісааренка №158.

З липня 1997 року ОСОБА_2 встановлено статус інваліда з дитинства у віці 7 років, що підтверджується висновком МСЕК.

24.06.2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з досягненням 57 років та наявності страхового стажу 22 роки 11 місяців 3 дні, звернулася з письмовою заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про призначення її дострокової пенсії, як матері особи з інвалідністю з дитинства.

Пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі-Порядок №22-1) визначено, що заява на призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (сервісний центр). Після реєстрації заяви та скасування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію та відповідно до п.4.3 Порядку №22-1 рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Відповідно до п.4.2 Порядку №22-1 розгляд документів, наданих для призначення пенсії позивачу провадився за принципом «екстериторіальності».

За результатами розгляду заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийняло рішення №80 від 30.08.2022 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні дострокової пенсії відповідно до п.3 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю документа про визнання дитини особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю до 6 років, або висновку лікарсько консультаційної комісії про те, що він мав медичні показання для визначення її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Також повідомлено позивача про відсутнє право на призначення дострокової пенсії як матері тяжко хворої дитини, якій не встановлена інвалідність, оскільки дитина була визнана особою з інвалідністю з дитинства з 17.07.1997 року по теперішній час.

Позивач, не погоджуючись з відмовою/рішенням Пенсійного органу та вважаючи його протиправним, звернулась з цим позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

Отже встановлено, що спір між сторонами виник з підстав правомірності та обґрунтованості відмови Пенсійного органу у призначенні позивачу пенсії на підставі пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (надалі - Закон №1058- ІV).

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-ІV (далі Закон № 1058-ІV), який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Статтею 1 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Відповідно до ч. 3 ст. 115 Закону № 1058 (в редакції на момент звернення позивача з заявою про призначення пенсії) жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку - після досягнення 50 років та за наявності не менше ніж 15 років. При цьому особам з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Відтак, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу).

Абзацом третім статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 р. № 2961-IV визначено, що дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист

За змістом абзацу другого пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. № 1317, (далі - Положення № 1317) інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності.

Пунктом 14 Положення № 1317 передбачено, що причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

Процедура звернення особи за призначенням пенсії регламентована Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Абзацом одинадцятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону до заяви про призначення пенсії додаються такі документи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю.

Пунктом 2.18 розділу ІІ Порядку № 22-1 встановлено, що визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Відтак, мати дитини з інвалідністю має право на призначення дострокової пенсії за віком у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку. Якщо ж дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення нею шестирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Отже, визначальним є не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку.

Аналогічно висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року в справі № 21-133а14, в якій він зазначив, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

За положеннями пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-ІV пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей з інвалідністю віком до 18 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Суд зазначає, що для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-ІV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини дванадцятої статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-ІV.

Таким чином, якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення нею шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання пенсії за підставі статті 115 Закону № 1058-ІV лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

У випадку, що розглядається, сину ОСОБА_1 13.10.1989 ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено статус інваліда з дитинства з 17.07.1997 року тобто, у віці 7 років, що підтверджується висновком МСЕК, а безстроково визнано інвалідом з дитинства 05.10.2009 року, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК від серії 2 -18 ОВ №091945.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 р. в справі № 330/2181/16-а зроблено правовий висновок, який враховується судом при вирішенні цієї справи відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, та полягає у наступному.

«…За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Таким чином, встановлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

<…>

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

<…>

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що п. 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням ст. 17 Закону № 1788-XII та ст. 26, абз. 4 п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Отже, Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року у справі № 21-133а14 висловив обґрунтовану позицію, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону № 1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Велика Палата Верховного Суду вважає недоцільним висновок Касаційного адміністративного суду про тлумачення поняття «інвалід з дитинства» як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років, оскільки визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інваліда з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Підсумовуючи зазначене вище, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2014 року у справі № 21-133а14.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що подані позивачем медичні документи не містять належних доказів, що її син до шести років мав захворювання та які підтверджують настання інвалідності у дитини до шестирічного віку, відповідний висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина позивача мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку позивачем до заяви про призначення пенсії не надано. За таких обставин суд робить висновок, що позивач не має права на призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, оскільки вона не надала Управлінню ПФУ висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку».

Щодо посилання позивача на те, що відповідь відповідача надана без врахування змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення пенсійного законодавства» від 15.02.2022 року, та який набрав чинності 30.04.2022 року, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 115 Закону № 1058 (в чинній редакції) жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку - після досягнення 50 років та за наявності не менше ніж 15 років.

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви, позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про призначення їй дострокової пенсії як матері особи з інвалідністю з дитинства.

Таким чином, позивач не зверталась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про призначення дострокової пенсії як матері тяжко хворої дитини, якій не встановлено інвалідність до шестирічного віку.

Тому відповідачем не давалась оцінка цим обставинам.

При цьому, суд зазначає, що позивач не позбавлена права повторно звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення дострокової пенсії як матері тяжко хворої дитини, якій не встановлено інвалідність до шестирічного віку, з наданням відповідних документів.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 30.12.2022 року.

Суддя Г. В. Лебедєва

.