Справа № 320/11862/22
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2022-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

27 грудня 2022 року м. Київ № 320/11862/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - відповідач), третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (далі треті особи), в якому просить суд зобов`язати відповідача виправити помилки у відомостях Державного земельного кадастру щодо площі та меж земельної ділянки з кадастровим №:13:004:0021, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано наступними обставинами. Так, позивач має право власності на 1/3 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 22.12.2004р. Успадкувавши частину вказаного будинку, позивач вирішила приватизувати частину земельної ділянки площею 0,0224 га, на якій знаходиться відповідна частина нерухомості. Однак, при розробці технічної документації щодо встановлення меж даної земельної ділянки, позивач з`ясувала, що сусідня земельна ділянка, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 (кадастровий №:13:004:0021), власниками якої є треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , частково накладається на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок позивача. Тобто, на думку позивача, конфігурація та розміри сусідньої земельної ділянки, що зафіксовані в Державному земельному кадастрі, не відповідають реальній конфігурації та фактичним розмірам, у зв`язку із чим позивач не має можливості внести відомості щодо належної позивачу земельної ділянки до Державного земельного кадастру. За наведених обставин, позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила виправити помилки у відомостях Державного земельного кадастру щодо площі та меж земельної ділянки з кадастровим №:13:004:0021, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Листом відповідача від 20.10.2022р. позивачу відмовлено у внесенні виправлень до відомостей Державного земельного кадастру. Відмова пояснюється посиланням на відсутність помилок у реєстрі, адже спірна земельна ділянка за №:13:004:0021 перебуває у приватній власності гр. ОСОБА_2 (2/3 частка у спільній власності, дата державної реєстрації речового права на нерухоме майно 24.06.2014р.) та гр. ОСОБА_3 (1/3 частка у спільній власності, дата державної реєстрації речового права на нерухоме майно 24.06.2014р.), розмір якої відповідає технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Втім, позивач стверджує, що в актах погодження меж і в кадастровому плані, якими визначено розмір та межі земельних ділянок третіх осіб, містять неправдиві відомості, що у свою чергу вказує на невідповідність відомостей про земельну ділянку №:13:004:0021 у Державному земельному кадастрі фактичним характеристикам об`єкту в натурі (на місцевості).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви, крім іншого, з`ясовує чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Вирішуючи питання юрисдикційності цього спору, суд зазначає наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності і спеціалізації.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 19 ЦПК України, у частині першій якої зазначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналіз змісту статті 19 КАС України та статті 19 ЦПК України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (по тексту - ЗК України) та Законом України «Про землеустрій».

Відповідно до частин другої-четвертої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

За змістом частин першої - другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною третьою статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

З огляду на це та враховуючи положення частини другої статті 25 Закону України «Про землеустрій», розділяють технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки як окремі види документації із землеустрою, які не є взаємозамінними або тотожними.

Частиною першою статті 79-1 ЗК України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі (частина третя статті 79-1 ЗК України).

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частина четверта статті 79-1 ЗК України).

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок (частина п`ята статті 79-1 ЗК України).

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування (частина сьома статті 79-1 ЗК України).

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (частина дев`ята статті 79-1 ЗК України).

Отже, за приписами ЗК України розподілено способи формування земельної ділянки, а саме: у порядку відведення земельної ділянки із земель комунальної власності (за відсутності на даній частині земної поверхні сформованих та зареєстрованих земельних ділянок) та шляхом винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки, яка перебуває у користуванні.

Відповідно до статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно зі статтею 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Судом встановлено, що власниками спірної земельної ділянки №:13:004:0021 у відповідній частині є треті особи - гр. ОСОБА_2 (2/3 частка у спільні власності) та гр. ОСОБА_3 (1/3 частка у спільній власності), право власності на яку виникло на підставі договору купівлі-продажу від 24.06.2014р. №699, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 23.01.2021р.

Позивач є власником 1/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці №:13:004:0021, та претендує на її частину, на якій фактично знаходиться частина вказаного будинку.

Одночасно позивач вказує, що земельна ділянка, на яку розроблявся проект землеустрою щодо встановлення її меж, з метою подальшою її приватизацією позивачем, та сусідня сформована земельна ділянка, яка належить третім особам, накладаються.

На одній частині земної поверхні неможливим є існування двох одночасно зареєстрованих земельних ділянок, координати яких перетинаються, адже частина друга статті 79 ЗК України встановлює, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий шар.

Отже, у даному випадку спір стосується правомірності реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі за третіми особами, як власниками відповідної земельної ділянки, та скасування такої реєстрації, оскільки позивач вважає, що може претендувати на її частину.

Позивач вважає, що належна третім особам земельна ділянка сформована за більшою площею, ніж ту, на яку вони могли претендувати, внаслідок чого вона не може розробити технічну документацію щодо встановлення меж даної земельної ділянки для подальшої приватизації цієї ділянки позивачем.

Фактично у цій справі спір зводиться до визначення меж (часток, площі) земельних ділянок, які перебувають у приватній власності третіх осіб, і на які частково претендує позивач.

Разом з тим, до повноважень адміністративного суду не відноситься розгляд спорів приватноправового характеру, розв`язання якого між суб`єктами земельних правовідносин (землевласниками та землекористувачем) дасть можливість перевірити правомірність формування та державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :13:004:0021.

Позивач у даному випадку зазначає про наявність права на частину земельної ділянки, яка вже сформована за технічною документацією і перебуває у приватній власності третіх осіб, тобто фактично заперечує право власності останніх у відповідній частині, та, як наслідок, відсутність у третіх осіб правомірного інтересу щодо фіксації їх права власності, шляхом здійснення державної реєстрації та внесення відомостей до Державного земельного кадастру.

Отже, у цьому випадку спір про скасування рішення про державну реєстрацію земельної ділянки має розглядатись як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншими особами, за заявою яких сформовано земельні ділянки і які вважають себе землевласниками.

При цьому, вирішення питання скасування державної реєстрації земельної ділянки поглинається спором про речове приватне право (право власності на земельну ділянку), яке могло належати позивачу, тому з огляду на те, що спірна земельна ділянка, на яку претендує позивач, перебуває у власності третіх осіб, які вважають, що володіють нею на законних підставах, захист права позивача має відбуватися у порядку цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правову позицію про те, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Позивач в своєму позові просить скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, яка перешкоджає їй отримати у власність відповідну земельну ділянку через реалізацію права як землевласників третіми особами. Оскільки в результаті прийняття рішення щодо формування земельної ділянки, належної третім особам, порушується право позивача на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових інтересів, а стосується захисту її приватних інтересів, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

Обраний позивачем спосіб захисту не усуває спору про визнання за нею права власності на земельну ділянку, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

З огляду на наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що спір у цій справі про скасування реєстрації земельної ділянки не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011р. №19-рп/2011 встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур). В Україні систему судів утворено згідно з положеннями статей 6, 124, 125 Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах. Розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини в пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Враховуючи викладене, цей спір не є публічно-правовим те не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно ч.5, 6 ст.170 КАС України, повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

На виконання вищенаведеної вимоги, суд зазначає, що даний спір належить вирішувати у порядку цивільного судочинства.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст.2, 4, 19, 170, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити певні дії.

2. Роз`яснити позивачеві, що розгляд даного спору підлягає в порядку цивільного судочинства.

3. Копію ухвали надіслати позивачеві, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

4. Роз`яснити позивачеві, що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

5. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, однак апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Марич Є.В.