Справа № 140/5515/22
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2022-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року ЛуцькСправа № 140/5515/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» про визнання дій, бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)»: 1) про визнання протиправними дій щодо неврахування вимог абзаців четвертого-шостого пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення за період з 05 листопада 2003 року по 31 березня 2022 року; зобов`язання здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення (з урахуванням виплачених сум) за період з 05 листопада 2003 року по 31 березня 2022 року із врахуванням абзаців четвертого-шостого пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44; 2) про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення нарахування та виплати щомісячної надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення відповідно до наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань від 18 жовтня 2004 року №203 «Про затвердження Інструкції про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи» за період з 01 січня 2008 року по 07 жовтня 2009 року; зобов`язання провести нарахування та виплату щомісячної надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення відповідно до зазначеного наказу за період з 01 січня 2008 року по 07 жовтня 2009 року; 3) про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення підвищення на 10 відсотків посадового окладу за особливі умови служби за проходження служби у кримінально-виконавчій установі закритого типу за період з 18 жовтня 2004 року по 01 липня 2011 року; зобов`язання підвищити на 10 відсотків посадовий оклад за особливі умови служби за проходження служби у кримінально-виконавчій установі закритого типу за період з 18 жовтня 2004 року по 01 липня 2011 року; 4) про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення нарахування та виплати матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення за 2004-2008 роки; зобов`язання провести нарахування та виплату матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення за 2004-2008 роки; 5) про визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у сумі 1509,00 грн, за 2015 рік у сумі 836,25 грн, за 2016 рік у сумі 1512,23 грн, за 2017 рік у сумі 2238,75 грн; зобов`язання провести нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2014, 2015, 2016, 2017 роки в розмірі місячного грошового забезпечення, включаючи оклад за штатною посадою, з урахуванням підвищень посадових окладів, оклад за спеціальним званням, надбавки за вислугу років, щомісячної надбавки і доплат постійного характеру, які були встановлені станом на 1 число місяця, в якому здійснювалась виплата матеріальної допомоги, премії, обчисленої як середньомісячна сума за попередні повні дванадцять календарних місяців (з урахуванням виплачених сум); 6) про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення нарахування та виплати матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби за 2009-2010 роки, 2012, 2014, 2016-2022 роки; зобов`язання провести нарахування та виплату матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби, включаючи оклад за штатною посадою, з урахуванням підвищень посадових окладів, оклад за спеціальним званням, надбавки за вислугу років, щомісячної надбавки і доплат постійного характеру, які були встановлені станом на 1 число місяця, в якому здійснювалась виплата матеріальної допомоги, премії, обчисленої як середньомісячна сума за попередні повні дванадцять календарних місяців за 2009-2010 роки, 2012, 2014, 2016-2022 роки; 7) про визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги на соціально-побутові питання за 2013 рік у сумі 1684,26 грн, за 2015 рік у сумі 2013,97 грн; зобов`язання провести нарахування та виплату матеріальної допомоги на соціально побутові питання за 2013, 2015 роки в розмірі місячного грошового забезпечення включаючи оклад за штатною посадою, з урахуванням підвищень посадових окладів, оклад за спеціальним званням, надбавки за вислугу років, щомісячної надбавки і доплат постійного характеру, які були встановлені станом на 1 число місяця, в якому здійснювалась виплата матеріальної допомоги, премії, обчисленої як середньомісячна сума за попередні повні дванадцять календарних місяців з урахуванням виплачених сум; 8) про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення нарахування та виплати додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн щомісячно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» за період з 24 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року; зобов`язання провести нарахування та виплату додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн щомісячно відповідно до зазначеної постанови за період з 24 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року; 9) про визнання протиправними дій щодо проведення нарахування та виплати у період з 05 листопада 2003 року по 01 січня 2006 року, 09 липня 2007 року по 28 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 28 грудня 2014 року, з 18 липня 2018 року по 31 березня 2022 року доплати, визначеної статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №836; зобов`язання здійснити за ці періоди нарахування доплати як громадянину, який працював на території радіоактивного забруднення (у зоні гарантованого добровільного відселення) у розмірі, встановленому статтею 39 вказаного Закону (з урахуванням виплачених сум); 10) про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення виплати усіх сум, належних у день звільнення (одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням зі служби), зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму одноразової грошової допомоги при звільненні за весь час затримки такої виплати з 01 квітня 2022 року по 29 квітня 2022 року (а.с.40-46).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 05 листопада 2003 року по 31 березня 2022 року, а саме в Державній установі «Маневицька виправна колонія (№42)». У червні 2022 року позивач звернулася до відповідача із заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, доплати за роботу в нічний час, матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення на рік, доплати відповідно до статті 2-1 Указу Президента України від 04 жовтня 1996 року №926/96, нарахування виплат, передбачених наказами Державного департаменту з питань виконання покарань від 18 жовтня 2004 року №203 та від 07 жовтня 2009 року №222, та виплат, передбачених наказами Міністерства юстиції України від 09 лютого 2018 року №326/5 та від 28 березня 2018 року №925/5, а також додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн щомісячно.

З листа від 27 червня 2022 року №4/3138-22/Р-36 та довідки про додаткові види грошового забезпечення, індексацію грошового забезпечення за період з 05 листопада 2003 року по 31 березня 2022 року, їй стало відомо, що індексація грошового забезпечення нараховувалась не за весь період, а в місяцях проведення індексації неправильно застосований базовий місяць для обчислення індексу споживчих цін; щомісячна надбавка в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення та підвищення посадового окладу у кримінально-виконавчих установах нарахована та виплачена не у всіх місяцях, на які позивач мала право, а матеріальна допомога на оздоровлення виплачувалась не у розмірах передбачених чинним законодавством, яке діяло на момент спірних правовідносин. Крім того, матеріальна допомога на соціально-побутові потреби, додаткова винагорода, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану» їй не нарахована та не виплачена.

Позивач вважає дії (бездіяльність) відповідача щодо не проведення нарахування та виплати зазначених складових грошового забезпечення у відповідних розмірах протиправними.

Так зокрема, відповідач безпідставно оминув норми абзацу третього, четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078) в частині вирішення питання про наявність підстав для виплати індексації грошового забезпечення у місяці підвищення доходу (березень 2018 року), не встановив, чи перевищує розмір підвищення грошового доходу позивача суму індексації, що склалася у місяці підвищення такого доходу, у зв`язку з чим дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для перерахунку позивачу індексації грошового забезпечення за період з 10 травня 2018 року по 31 березня 2022 року. При цьому позивач вважає, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за спірний період повинна здійснюватися із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 (далі - Порядок №44).

Також позивач зазначила, що Інструкцією про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи, затвердженої наказом Державного департаменту з питань виконання покарань від 18 жовтня 2004 року №203 (далі - Інструкція №203), була передбачена виплата щомісячної надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення. Однак відповідач таку щомісячну надбавку з 01 січня 2008 року по 07 жовтня 2009 року безпідставно не нараховував та не виплачував, як і не здійснив підвищення на 10 відсотків посадового окладу за особливі умови служби у кримінально-виконавчих установах закритого типу, що суперечить Інструкції №203 та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 07 жовтня 2009 року №222 (далі - Інструкція №222). Відповідач не виконував Указ Президента України від 04 жовтня 1996 року №926/96 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» та Інструкції №203 щодо виплати матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на рік, виплата якої не прив`язувалась до виходу працівника у відпустку та подання рапорту, а тому позивач вважає, що має право на її виплату до 18 грудня 2007 року, тобто до моменту втрати чинності Указом №926/96.

Серед іншого позивач зауважила, що відповідач допомогу на оздоровлення у 2014-2017 роках нарахував та виплачував у розмірі меншому, ніж передбачено пунктом 9.3 Інструкції №222, якою встановлено, що матеріальна допомога нараховується з окладу за штатною посадою з урахуванням підвищень посадових окладів; окладу за спеціальним званням; надбавки за вислугу років; щомісячних надбавок і доплат постійного характеру, які були встановлені особі рядового і начальницького складу за станом на 1 число місяця, в якому здійснюється виплата матеріальної допомоги: премії, обчисленої як середньомісячна сума за попередні повні дванадцять календарних місяців. Також відповідач не виконав обов`язок з виплати матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби за 2004-2010 роки, 2012, 2014 роки, 2016-2022 роки, а за 2013 та 2015 роки нарахував та виплатив її не у розмірі, передбаченому пунктом 9.3 Інструкції №222.

Позивач також зазначила, що Кабінетом Міністрів України 28 лютого 2022 року прийнято постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану» (далі Постанова №168, застосовується з 24 лютого 2022 року), якою встановлено, що на період дії воєнного стану, зокрема, особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка», виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000,00 грн щомісячно. Проте відповідач не виплачував їй додаткову винагороду всупереч Постанові №168.

Крім того, позивач з посиланням на Закон України від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати» вказала, що враховуючи наявність факту несвоєчасної виплати їй одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, вона має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 01 квітня 2022 року по 29 квітня 2022 року.

З наведених підстав позивач просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відзиві на позовну заяву (а.с.54-68) відповідач позовні вимоги не визнав й у задоволенні позову просив відмовити повністю. Відповідач зазначив, що пунктом 2 Порядку №1078 передбачена індексація саме грошового забезпечення військовослужбовців, а не осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, та лише з 11 липня 2007 року положення цього Порядку №1078 (пункт 2) стосуються осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби. Крім того, на момент виникнення правовідносин (листопад 2003 року) стаття 4 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон №1282-XII) та Порядок №1078 мали інші редакції ніж ті, на які посилається позивач, однак доводи позовної заяви зводяться виключно до застосування статті 4 вказаного Закону в редакції з 01 січня 2016 року, а Порядку №1078 - в редакції з 15 грудня 2015 року по 15 березня 2018 року. З наведених підстав відповідач вважає, що обґрунтування базується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Також відповідач вказав, що у періоди з 01 лютого 2004 року по 31 серпня 2004 року, з 01 квітня 2005 року по 31 жовтня 2005 року, у грудні 2005 року, з 01 березня 2006 року по 31 серпня 2006 року, з 01 грудня 2006 року по 31 січня 2007 року, з 01 травня 2007 року по 31 травня 2007 року, з 01 червня 2008 року по 31 серпня 2008 року, з 01 жовтня 2009 року по 31 жовтня 2009 року, з 01 грудня 2009 року по 31 грудня 2009 року, з 01 березня 2010 року по 31 липня 2010 року, з 01 жовтня 2010 року по 31 грудня 2010 року, з 01 липня 2011 року по 28 лютого 2014 року індекс споживчих цін не перевищував 101 відсоток, а з 01 липня 2017 року по 30 червня 2017 року, з 01 березня 2018 року по 30 червня 2019 року, з 01 січня 2020 року по 31 травня 2021 року, з 01 січня 2022 року по 28 лютого 2022 року - 103 відсотка, а тому індексація грошового забезпечення правомірно не здійснювалася за ці періоди відповідно до положень чинного на той час законодавства. У всі інші періоди проходження служби індексація грошового забезпечення нараховувалась й виплачена.

Крім того відповідач зауважив, що відповідно до частини шостої статті 5 Закону №1282-ХІІ та абзацу одинадцятого пункту 6 Порядку №1078 проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, на відповідний рік, що також свідчить про надання законодавцем виключних дискреційних повноважень саме роботодавцеві в частині нарахування та виплати індексації.

Відповідач наголосив на тому, що позивач не вказала та не надала жодних розрахунків щодо неправильного застосування з його боку норм абзаців третього-шостого пункту 5 Порядку №1078, що свідчить про необґрунтованість позову та відсутність правових відстав для його задоволення. Поряд з тим виплата грошової компенсації сум податку, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців, має бути здійснена одночасно з виплатою їм такого грошового забезпечення. З огляду на те, що позивачу ще не було нараховано та виплачено спірну індексацію за рішенням суду, то позовні вимоги у частині зобов`язання установи одночасно з виплатою індексації здійснити виплату компенсації сум податку з доходів фізичних осіб є передчасними.

Відповідач щодо решти позовних вимог зазначив, що виплата щомісячної надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення у період з 01 січня 2008 року по 07 жовтня 2009 року, виплата підвищення посадового окладу за особливі умови служби за проходження служби у кримінально-виконавчій установі закритого типу на 10 відсотків за період з 18 жовтня 2004 року по 01 липня 2011 року не здійснювалась, оскільки їх виплата можлива лише в межах асигнувань на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу, а у вказаний період мали місце обмежені асигнування.

На думку відповідача, не підлягає задоволенню позовна вимога про виплату матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення, оскільки Указ Президента України від 04 жовтня 1996 року №926/96 поширював свою дію на виплату грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи лише з 18 серпня 1999 року і тільки в частині виплати окладів за спеціальними званнями, надбавок, доплат, премій, а в частині, що стосується матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на рік, свою дію на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи не поширював та застосовувався виключно до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. При цьому згідно з пунктом 10.1 Інструкції №203 матеріальна допомога, яка належить до додаткових одноразових видів грошового забезпечення, нараховується та виплачується за рішенням керівника установи у межах отриманих установою асигнувань; визначальним для вирішення питання про виплату такої допомоги є факт перебування особи у відповідному періоді у щорічній відпустці та факт звернення такої особи із відповідним рапортом. ОСОБА_1 у 2004-2008 роках не зверталася із таким рапортом при наданні їй чергової відпустки, на відміну від 2015-2017 років. Так само вона не зверталась у 2009-2010 роках, 2012 році, 2014 році, 2016-2018 роках із рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, як це вона робила у 2013 році.

Відповідач вважає, що ОСОБА_1 у повному обсязі нараховано і виплачено матеріальну допомогу для оздоровлення за 2014-2017 роки, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2013, 2015 роки, а позовна заява не містить обґрунтування, що саме не було враховано при обрахунку таких допомог. Поряд з тим в 2018-2022 роках не було економії фонду грошового забезпечення, й до того ж позивач не подавала рапортів на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у ці періоди, що виключало можливість виплати спірної допомоги.

Не погоджується відповідач із вимогами позову про виплату додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн щомісячно відповідно до Постанови №168. Підставою виплати такої додаткової винагороди є наказ начальника установи. Такий наказ за період 24 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року не видавався, жоден вищестоящий орган чи суд не зобов`язував приймати такий наказ у спірний період. Виплату зазначеної винагороди особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка», обумовлено лише постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2022 року №350. Відповідач вважає, що вказана додаткова винагорода може бути виплачена лише працюючим (не звільненим) особам рядового і начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби.

На переконання позивача, не підлягає задоволенню позовна вимога щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів y зв`язку із порушенням термінів виплати одноразової грошової допомоги при звільненні. Бойові дії на території всієї України вплинули на строки виплати працівникам бюджетних установ заробітної плати, а видатки з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні не були першочерговими. З огляду на це в умовах воєнного стану не слід притягувати роботодавців до відповідальності у зв`язку із порушенням термінів. Кошти позивачу були виплачені тоді, коли органи Казначейства визначили їх черговість.

Відповідач також вважає, що позов подано з пропуском строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України, а тому судом мають бути застосовані наслідки, визначені статтею 123 КАС України.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 13 грудня 2022 року продовжено розгляд справи.

Ухвалою суду від 27 грудня 2022 року позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправними дій щодо проведення нарахування та виплати у період з 05 листопада 2003 року по 01 січня 2006 року, 09 липня 2007 року по 28 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 28 грудня 2014 року, з 18 липня 2018 року по 31 березня 2022 року доплати, визначеної статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №836; зобов`язання здійснити за ці періоди нарахування доплати у розмірі, встановленому статтею 39 вказаного Закону (дві мінімальні заробітні плати), з урахуванням виплачених сум, залишено без розгляду.

Інших заяв по суті справи чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні на від учасників справи не надходило.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Записами трудової книжки серії НОМЕР_1 підтверджується та обставина, що позивач ОСОБА_1 з 05 листопада 2003 року по 31 березня 2022 року безперервно проходила службу в Державно-виконавчій службі України (а.с.26-27). З Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» старший прапорщик внутрішньої служби Рибак Н.А звільнена наказом від 25 березня 2022 року ВК-42 №27/ОС-22 (а.с.77). Ці обставини не є спірними.

Позивач звернулася до відповідача із заявою від 10 червня 2022 року (а.с.29-30), у якій просила надати інформацію про нарахування та виплату грошового забезпечення за час служби з 05 листопада 2003 року по 31 березня 2022 року, зокрема, індексації, доплати за роботу в нічний час, надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення, підвищення посадових окладів на 10 відсотків особам рядового і начальницького складу, які проходять службу у кримінально-виконавчих установах закритого типу, матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення на рік, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, доплати на період дії воєнного стану в розмірі 30000,00 грн, доплати громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.

На звернення позивача відповідач надав довідку про додаткові види грошового забезпечення та індексацію грошового забезпечення від 27 червня 2022 року №4/3139-22/Р-36 (а.с.12-19) та листом від 27 червня 2022 року №4/3138-22/Р-36 повідомив про те, що нормативно-правовими актами матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, грошова допомога для оздоровлення, а також для вирішення соціально-побутових питань виплачувалися за наявності залишку фонду грошового забезпечення та на підставі мотивованого рапорту отримувача. Крім того, відповідач повідомив, що індексація грошового забезпечення здійснювалась в порядку та розмірах, передбачених Порядком №1078. У свою чергу додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, не нараховувалась (а.с.10-11).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною п`ятою статті 23 Закону України від 23 травня 2005 року №2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (в редакції, чинній на час проходження служби позивачем, далі Закон №2713-IV) на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.

09 грудня 2015 року набрав чинності Закон України від 10 листопада 2015 року №766-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності Національної поліції». Частина п`ята статті 23 Закону №2713-IV у редакції Закону №766-VIII та з урахуванням змін, внесених Законом України від 06 грудня 2016 року №2713-IV «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», передбачає, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 серпня 1999 року №1510 затверджено умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників Державної кримінально-виконавчої служби затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 18 серпня 1999 року №1510 (далі - Постанова №1510).

Абзацом другим пункту 4 Постанови №1510 (в редакції, чинній у період з 05 листопада 2003 року до 01 січня 2008 року) було установлено, що особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи оклади за спеціальними званнями, надбавки, доплати та премії виплачуються у розмірах та порядку, що передбачені Указом Президента України від 04 жовтня 1996 року №926/96.

Пунктом 2-1 зазначеного Указу установлено особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ щомісячні надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років). Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 18 грудня 2007 року №1234/2007 з 01 січня 2008 року.

З 01 січня 2008 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» (чинна до 01 березня 2018 року, далі Постанова №1294), пунктом 2 якої установлено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв`язку, Міністерством з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державним департаментом з питань виконання покарань (далі - державні органи).

Інструкцією про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи, яка затверджена наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 18 жовтня 2004 року №203 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 05 листопада 2004 року за №1411/10010 (Інструкція №203), визначено склад та умови виплати грошового забезпечення вказаній категорії осіб.

Пунктом 1.2 Інструкції №203 установлено, що грошове забезпечення складається з окладів грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення. До окладів грошового забезпечення належать посадові оклади та оклади за спеціальним званням, а також оклади грошового утримання курсантів навчальних закладів. Додаткові види грошового забезпечення включають надбавки, доплати, премії, одноразові й щомісячні винагороди, матеріальну допомогу та грошову допомогу при звільненні. Поряд з окладами грошового забезпечення в обов`язковому порядку виплачуються надбавки за вислугу років до окладів грошового забезпечення (далі - надбавки за вислугу років), щомісячна надбавка в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавок за вислугу років) (далі - щомісячна 100-відсоткова надбавка), а також грошова допомога при звільненні.

Згідно з пунктом 6.1 6.3 Інструкції №203 особам рядового і начальницького складу виплачується щомісячна надбавка в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавок за вислугу років). Установлення щомісячної 100-відсоткової надбавки особам рядового і начальницького складу проводиться до посадових окладів (без урахування їх підвищень), окладів за спеціальними званнями та надбавок за вислугу років. Особам рядового і начальницького складу ця надбавка виплачується в усіх випадках, якщо вони мають право на отримання окладів грошового забезпечення.

Наказ Державного департаменту України з питань виконання покарань від 18 жовтня 2004 року №203 втратив чинність на підставі наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань від 07 жовтня 2009 року №222.

З довідки про додаткові види грошового забезпечення та індексацію грошового забезпечення від 27 червня 2022 року №4/3139-22/Р-36 (далі довідка від 27 червня 2022 року) слідує, що у період з 01 січня 2008 року по 07 жовтня 2009 року (спірний період) щомісячна надбавка в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася. Єдиною підставою, якою відповідач пояснює невиплату щомісячна надбавка в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення, є обмежене бюджетне фінансування.

Проте суд зауважує, що за змістом пункту 1.14 Інструкції №203 додаткові види грошового забезпечення (крім надбавок за вислугу років та щомісячної 100-відсоткової надбавки, інших надбавок і доплат, що мають обов`язковий характер) установлюються в залежності від фінансових можливостей підприємств, установ. Звідси слідує, що встановлення додаткових видів грошового забезпечення залежить від фінансових можливостей підприємств, установ, однак це не може стосуватися щомісячної 100-відсоткової надбавки, яка мала обов`язковий характер.

Отже, виходячи з меж позовних вимог, взаємопов`язані позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення нарахування та виплати щомісячної надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення за період з 01 січня 2008 року по 07 жовтня 2009 року та зобов`язання провести нарахування та виплату щомісячної надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення за указаний період належить задовольнити.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо непроведення підвищення на 10 відсотків посадового окладу за особливі умови служби за проходження служби у кримінально-виконавчій установі закритого типу за період з 18 жовтня 2004 року по 01 липня 2011 року; зобов`язання підвищити на 10 відсотків посадовий оклад за особливі умови служби за проходження служби у кримінально-виконавчій установі закритого типу за цей період суд зазначає про таке.

З довідки від 27 червня 2022 року видно, що у жовтні 2004 року червні 2011 року ОСОБА_1 підвищення у розмірі 10 відсотків посадового окладу не було нараховане та не виплачувалося (виплата проводилася з липня 2011 року).

Абзацами третім-четвертим пункту 4 Постанови №1510 (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року №574) було передбачено, що працівникам Державної кримінально-виконавчої служби, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу, посадові оклади (тарифні ставки), встановлені згідно з законодавством, виплачуються з підвищенням: на 10 відсотків - у кримінально-виконавчих установах закритого типу середнього рівня безпеки, де тримаються чоловіки, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі.

На ОСОБА_1 , якій було встановлене спеціальне звання, зазначена норма не поширювалася.

З 01 січня 2008 року набрала чинності Постанова №1294, додатком 28 якої установлено додаткові види грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів Державної кримінально-виконавчої служби, зокрема, підвищення посадових окладів за умови служби у розмірі 10 відсотків посадового окладу особам, які проходять службу: у кримінально-виконавчих установах закритого типу середнього рівня безпеки, де тримаються чоловіки, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі.

Пунктом 7, 9 Постанови №1294 обумовлено, що до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25-28, їх виплата провадиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого згідно із зазначеними додатками розміру, крім щомісячних виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу льотного та наземного складу авіації, плаваючого складу, військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які виконують водолазні роботи, проходять службу в аеромобільних військах та частинах спеціального призначення, та виплати одноразової винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які знешкоджують вибухові предмети.

Видатки, пов`язані з набранням чинності цією постановою, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів.

Порядок виплати підвищень посадових окладів був визначений Інструкцією №203 (чинна з 16 листопада 2004 року по 23 листопада 2009 року), згідно з пунктом 3-1 якої підвищення посадових окладів за особливі умови служби встановлюються у відсотках від посадових окладів особам рядового і начальницького складу, які проходять службу: у кримінально-виконавчих установах закритого типу: середнього рівня безпеки, де тримаються чоловіки, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі, - 10 відсотків.

Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 07 жовтня 2009 року №222, який набрав чинності 23 листопада 2009 року, затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 лютого 2018 року за №164/31616, наказ чинний до 23 лютого 2018 року).

За змістом пункту 1.4 Інструкції №222 грошове забезпечення складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції №222 посадові оклади, оклади за спеціальними званнями, підвищення посадових окладів, надбавки та доплати особам рядового і начальницького складу виплачуються: з дня підписання наказу про призначення, зарахування, присвоєння, установлення, якщо інша дата не зазначена в наказі.

Пунктом 1.20 Інструкції №222 обумовлено, що грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу, які утримуються за рахунок коштів бюджету, виплачується лише в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого для бюджетних органів і установ у кошторисах або планах використання бюджетних коштів.

Пунктом 3.2 Інструкції №222 передбачено, що підвищення посадових окладів за умови служби встановлюються у відсотках від посадових окладів особам рядового і начальницького складу, які проходять службу: у кримінально-виконавчих установах закритого типу: середнього рівня безпеки, де тримаються чоловіки, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі, - 10 відсотків.

З наведеного слідує, що виплата підвищення здійснюється за наказом начальників органів і установ щодо їх установлення й здійснюється у межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів.

У цій справі відсутні докази про встановлення підвищення посадового окладу ОСОБА_1 за умови служби у розмірі 10 відсотків посадового окладу у спірний період. Підставою невиплати такого підвищення відповідач вказав відсутність відповідних бюджетних асигнувань.

За обставин цієї справи, з огляду на наведені вище положення щодо умов виплати спірного підвищення, суд не вбачає підстав для визнання бездіяльності відповідача протиправною, а тому в задоволенні позову у цій частині позовних вимог слід відмовити.

При вирішенні спору в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення за 2004-2008 роки, виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки у неналежному розмірі суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Згідно з пунктом 10.1 Інструкції №203 (застосовувалася у період з 16 листопада 2004 року по 23 листопада 2009 року) особам рядового і начальницького складу, у тому числі тим, хто перебуває у розпорядженні органу або установи, виплачується матеріальна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на рік. Виплата матеріальної допомоги особам рядового і начальницького складу здійснюється одноразово, як правило, при наданні чергової відпустки. При зміні умов грошового забезпечення впродовж календарного року особам рядового і начальницького складу, які отримали матеріальну допомогу за поточний рік до зміни умов грошового забезпечення, розмір матеріальної допомоги не перераховується.

Пунктом 10.3 Інструкції №203 передбачено, що матеріальна допомога нараховується з: окладу за штатною посадою з урахуванням підвищень посадових окладів; окладу за спеціальним званням; процентної надбавки за вислугу років; щомісячної 100-відсоткової надбавки; додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, які були встановлені особі рядового і начальницького складу за станом на 1 число місяця, у якому здійснюється виплата матеріальної допомоги, премій). При цьому частина матеріальної допомоги, яка обраховується від суми премій, визначається як середньомісячна сума за попередні повні дванадцять календарних місяців.

Матеріальна допомога належить до додаткових видів грошового забезпечення.

За змістом пункту 1.14 Інструкції №203 додаткові види грошового забезпечення установлюються в залежності від фінансових можливостей підприємств установ.

Відповідно до підпункту 1.18 Інструкції №203 грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу, які утримуються за рахунок коштів бюджету, у межах асигнувань, визначених у кошторисі доходів і видатків органу чи установи на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу.

Таким чином, матеріальна допомога належить до додаткових одноразових видів грошового забезпечення, нараховується та виплачується за рішенням керівника установи у межах отриманих установою асигнувань. Визначальним для вирішення питання про виплату такої допомоги є факт перебування особи у відповідному періоді у щорічній відпустці та факт звернення такої особи із відповідним рапортом про надання допомоги.

Як вбачається із довідки від 27 червня 2022 року, позивачу виплачувалася матеріальна допомога у 2005-2007 роках, матеріальна допомога на оздоровлення у 2009-2011 роках, у 2013-2021 роках (а.с.12-19). Зокрема, ОСОБА_1 виплачена матеріальна допомога у 2005 році у сумі 398,69 грн, у 2006 році у сумі 391,50 грн, у 2007 році у сумі 429,73 грн.

З довідки Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» від 10 жовтня 2022 року №42/5144/4 (а.с.75-76) слідує, що ОСОБА_1 не подавала рапорти на виплату допомоги на оздоровлення у 2004, 2008, 2012 роках.

Суд звертає увагу, що позивач не подала до суду відповіді на відзив та не заперечила доводи відзиву про те, що у 2004, 2008, 2012 роках при виході у чергову відпустку вона не подавала рапорти на виплату допомоги.

Стосовно покликань позивача на Указ Президента України від 04 жовтня 1996 року №926/96 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ», то суд зазначає про таке.

Абзацом четвертим пункту 2 Указу №926/96 передбачено виплачувати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік. З преамбули Указу №926/96 вбачається, що його прийнято з метою впорядкування грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, а пунктом 1 цього Указу затверджено схеми посадових окладів, окладів за спеціальними званнями осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та оклади грошового утримання курсантів навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України згідно з додатками №№1-9.

Надалі пунктом 4 Постанови №1510 установлено, що особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби оклади за спеціальними званнями, надбавки, доплати та премії виплачуються у розмірах та порядку, що передбачені Указом Президента України від 04 жовтня 1996 року №926.

Отже, суд погоджується із доводами відповідача про те, що Указ №926/96 в частині виплати матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на рік на осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби у спірний період не поширювався.

З урахуванням наведеного, оскільки Указ №926/96 в частині виплати матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на рік на осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби у спірний період не поширювався, а згідно із чинними на момент виникнення спірних правовідносин нормативно-правовими актами матеріальна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення виплачувалася одноразово при наданні чергової відпустки згідно з поданим рапортом та за наявності фонду грошового забезпечення, та з огляду на те, що у 2004, 2008 роках позивачу не була виплачена матеріальна допомога у зв`язку із неподанням нею рапортів на виплату допомоги, а у 2005-2007 роках матеріальна допомога виплачена, тому відсутні фактичні та правові підстави для задоволення взаємопов`язаних позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення за 2004-2008 роки.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки в розмірі місячного грошового забезпечення (включаючи оклад за штатною посадою, з урахуванням підвищень посадових окладів, оклад за спеціальним званням, надбавки за вислугу років, щомісячної надбавки і доплат постійного характеру, які були встановлені станом на 1 число місяця, в якому здійснювалась виплата матеріальної допомоги, премії, обчисленої як середньомісячна сума за попередні повні дванадцять календарних місяців) з урахуванням виплачених сум, суд зазначає, що у зазначений період виплата такої допомоги була врегульована Інструкцією №222.

Відповідно до пункту 9.1 Інструкції №222 (чинна з 23 листопада 2009 року до 23 лютого 2018 року), особам рядового і начальницького складу, у тому числі тим хто перебуває у розпорядженні, виплачується матеріальна допомога у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, зокрема, для оздоровлення в разі вибуття в чергову відпустку.

Матеріальна допомога нараховується з: окладу за штатною посадою з урахуванням підвищень посадових окладів; окладу за спеціальним званням; надбавки за вислугу років; щомісячних надбавок і доплат постійного характеру, які були встановлені особі рядового і начальницького складу за станом на 1 число місяця, в якому здійснюється виплата матеріальної допомоги; премії, обчисленої як середньомісячна сума за попередні повні дванадцять календарних місяців (пункт 9.3 Інструкції №222).

Матеріалами справи, зокрема, довідкою відповідача від 10 жовтня 2022 року №42/5145/4, наданою на вимогу суду (а.с.69-74), підтверджено, що позивачу виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2014 рік у сумі 1509,00 грн, за 2015 рік у сумі 836,25 грн, за 2016 рік у сумі 1512,23 грн, за 2017 рік у сумі 2238,75 грн.

У позовній заяві позивач стверджує, що матеріальна допомога на оздоровлення за ці роки була нарахована у меншому розмірі, ніж передбачено пунктом 9.3 Інструкції №222.

Разом з тим, позивач не вказала, які складові не були включені відповідачем при нарахуванні їй матеріальної допомоги за спірні періоди, як і не надала жодних документально підтверджених розрахунків, на підставі яких мала розраховуватись матеріальна допомога на оздоровлення. Відтак, позивачем не доведено порушення відповідачем норм законодавства при нарахуванні матеріальної допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог, які стосуються нарахування та виплати матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби за 2009-2010 роки, 2012, 2014 роки, 2016-2022 роки, а також виплати цієї допомоги у 2013 та 2015 роках у неналежному розмірі, суд виходить із того, що спірні правовідносини у період з 23 листопада 2009 року по 23 лютого 2018 року були врегульовані Інструкцією №222.

Згідно з пунктом 9.1 Інструкції №222 особам рядового і начальницького складу, у тому числі тим хто перебуває у розпорядженні, виплачується матеріальна допомога у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, зокрема, для вирішення соціально-побутових питань за мотивованим рапортом.

Наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року №925/509 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 березня 2018 року за №377/31829, далі Порядок №925/509, чинна з 30 березня 2018 року). Цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - особи рядового і начальницького складу).

Пунктом 5 розділу І Порядку №925/509 установлено, що виплата грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу здійснюється за місцем їх служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом відповідного органу або установи на грошове забезпечення.

Як передбачено пунктом 1 глави 15 розділу II Порядку №925/509, особам рядового і начальницького складу один раз на рік може надаватись матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 2 глави 15 розділу II Порядку №925/509 виплата матеріальної допомоги особам рядового і начальницького складу здійснюється за місцем проходження служби на підставі наказу органу або установи, а начальникам цих органів або установ - згідно із пунктом 24 розділу I цього Порядку. Наказ видається на підставі мотивованого рапорту цієї особи, погодженого керівником структурного підрозділу та фінансовою службою відповідного органу або установи.

Згідно з пунктом 3 глави 15 розділу II Порядку №925/509 до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги, включаються посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, щомісячні види грошового забезпечення, які мають постійний характер та на які має право особа рядового чи начальницького складу на день підписання наказу про надання цієї допомоги, та премія, розрахована відповідно до пункту 22 розділу І цього Порядку.

Таким чином, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань надається тільки за наявності мотивованого рапорту особи рядового чи начальницького складу та за наявності відповідних асигнувань, затверджених кошторисом.

Разом з тим, судом не встановлено, що у 2009, 2010, 2012, 2014, 2016-2022 роках позивачем подавалися мотивовані рапорти про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Більше того, ОСОБА_1 і сама вказує на те, що підтвердити факт звернення до відповідача з вказаними рапортами вона не може.

Отже, судом не встановлено протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2009-2010 роки, 2012, 2014, 2016-2022 роки, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити.

Крім того, на думку суду, не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання протиправними дій та зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату матеріальної допомоги на соціально-побутові питання за 2013, 2015 роки в розмірі місячного грошового забезпечення, включаючи оклад за штатною посадою, з урахуванням підвищень посадових окладів, оклад за спеціальним званням, надбавки за вислугу років, щомісячної надбавки і доплат постійного характеру, які були встановлені станом на 1 число місяця, в якому здійснювалась виплата матеріальної допомоги, премії, обчисленої як середньомісячна сума за попередні повні дванадцять календарних місяців.

Довідкою відповідача від 27 червня 2022 року підтверджується, що ОСОБА_1 у 2013 році виплачена матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань у сумі 1684,26 грн, а у 2015 році - у сумі 2013,97 грн.

Позивач не вказала, які складові не були включені відповідачем при нарахуванні їй матеріальної допомоги, як і не надала жодних документально підтверджених розрахунків матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за спірний період.

З урахуванням наведеного слід дійти висновку про недоведеність порушення відповідачем норм законодавства при нарахуванні ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2013, 2015 роки, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Перевіряючи доводи сторін, які стосуються нарахування та виплати додаткової винагороди відповідно до Постанови №168 за період з 24 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року, суд зазначає про таке.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та діє досі.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69/2022 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України 28 лютого 2022 року прийнято Постанову №168.

Пунктами 1, 3 Постанови №168 (в первинній редакції) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). Міністерству фінансів опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови.

Пунктом 5 Постанови №168 обумовлено, що вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2022 року №350 «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. №168» (далі - Постанова №350) внесено зміни до пункту 1 Постанови №168, доповнивши абзац перший після слів «та поліцейським» словами «, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка»,».

При цьому у пункті 2 Постанови №350 передбачено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

Отже, із набранням 24 березня 2022 року чинності Постановою №350 особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби набули право на отримання з 24 лютого 2022 року додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн щомісячно за умови, що вони несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка».

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06 березня 2022 року №204-р «Про затвердження переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми «єПідтримка» затверджено перелік адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка» (далі Перелік) згідно з додатком, з якого слідує, що Волинська область включена у вказаний Перелік.

Не є спірною та обставина, що Державна установа «Маневицька виправна колонія (42)» розташована на території Волинської області.

Проте, як встановлено в ході розгляду справи та не заперечується сторонами, позивачу за період проходження служби в Державній установі «Маневицька виправна колонія (42)» під час дії воєнного стану з 24 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року не виплачувалася додаткова винагорода відповідно до Постанови №168, що призвело до порушення права позивача на отримання вказаної додаткової винагороди.

Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку про допущену Державною установою «Маневицька виправна колонія (42)» протиправну бездіяльність щодо невиплати ОСОБА_1 у період з 24 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, оскільки позивач у вказаний період проходила службу у вказаній установі Державної кримінально-виконавчої служби, що розташована в межах адміністративно-територіальної одиниці, на території якої надається допомога в рамках Програми «єПідтримка». Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом прийняття рішення про визнання такої бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди відповідно до Постанови №168 за період з 24 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року.

При вирішенні спору в частині позовних вимог, які стосуються нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 05 листопада 2003 року по 31 березня 2022 року, суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Преамбулою Закону України від 03 липня 1991 року №1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282-ХІІ) передбачено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

За змістом статті 1 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За приписами статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Отже, грошове забезпечення є об`єктом індексації. Закон №1282-ХІІ не містить винятків для індексації грошового забезпечення певної категорії осіб, зокрема, тієї, до якої належав позивач.

Згідно зі статтею 3 Закону №1282-ХІІ індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Статтею 9 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

17 липня 2003 року прийнято Порядок №1078, згідно із пунктом 1 якого підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держкомстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Позивач доводи позову обґрунтовує з посиланням на редакцію Закону №1282-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності 01 січня 2016 року), та Порядку №1078 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 (застосовується з 01 грудня 2015 року, далі Постанова №1013).

Так дійсно частиною першою статті 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №1282-XII, поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення

Відповідно до пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Згідно з пунктом 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Абзацами першим-шостим пункту 5 Порядку №1078 (у редакції Постанови №1013, на яку посилається позивач у позовній заяві) установлено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

До чергового підвищення тарифних ставок (посадових окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.

Отже, наведеними нормами встановлено правила індексації заробітної плати (грошового забезпечення), за якими необхідно знати два взаємопов`язаних елемента: базовий місяць та коефіцієнт індексації. При цьому базовий місяць - це місяць підвищення тарифних ставок (окладів) незалежно від розміру підвищення, а коефіцієнт індексації обчислюють на основі щомісячних індексів інфляції, які публікуються Держстатом. Розрахунок ведеться наростаючим підсумком до перевищення порогу індексації. Визначення базового місяця залежить тільки від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу) та нарахування індексації здійснюється до наступного підвищення розміру посадового окладу військовослужбовця.

Слід зазначити, що правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

Позивач ОСОБА_1 вважає протиправними дії відповідача щодо неврахування вимог абзаців четвертого-шостого пункту 5 Порядку №1078 при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення за період з 05 листопада 2003 року по 31 березня 2022 року, посилаючись при цьому на правила, встановлені пунктом 5 в редакції Постанови №1013.

Разом з тим, суд звертає увагу, що Постановою №1013, яка набрала чинності 15 грудня 2015 року не надано зворотну дію в часі положенням Порядку №1078 з листопада 2003 року (застосовується з 01 грудня 2015 року). У зв`язку з прийняттям Постанови №1013 істотно змінився порядок нарахування індексації.

У свою чергу пункт 5 Порядку №1078 на момент прийняття мав таку редакцію: «У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, мінімальної пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державної допомоги сім`ям з дітьми, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться».

Як бачимо, пункт 5 Порядку №1078 в редакції від 17 липня 2003 року мав зовсім іншу редакцію та не містив будь-яких абзаців.

Надалі у вказаний пункт неодноразово вносились зміни, зокрема Постановами Кабінету Міністрів України від 17 травня 2006 року №690, від 12 березня 2008 року №170, від 13 червня 2012 року №526, від 29 січня 2014 року №36. І лише у зв`язку з прийняттям 09 грудня 2015 року Постанови №1013 пункт 5 став мати ту редакцію, на яку посилається позивач.

З наданої суду довідки від 10 жовтня 2022 року №42/5145/4 про одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2003 року по березень 2022 року (а.с.69-74), вбачається, що позивачу за період з 05 листопада 2003 року по 31 грудня 2015 року виплачувалась індексація грошового забезпечення, зокрема, у такі періоди: у лютому (7,35 грн), у березні (7,35 грн), у квітні (7,85 грн), у серпні (12,34 грн), у вересні (20,20 грн), у жовтні (20,45 грн), у листопаді (36,92 грн), у грудні 2007 року (54,53 грн); у квітні 2008 року (17,09 грн); у лютому (14,05 грн), у березні (34,12 грн), у квітні (44,15 грн), у травні-червні (по 54,19 грн щомісяця), у липні (64,22 грн), у серпні-вересні 2009 року (по 72,25 грн щомісяця); у листопаді (31,75 грн), у грудні 2010 року (32,27 грн); у січні (32,94 грн), у лютому-березні (по 48,93 грн щомісяця), у квітні (69,12 грн), у травні (83,52 грн), у червні 2011 року (96,96 грн); у липні-серпні (по 133,98 грн щомісяця), у вересні-жовтні (по 153,47 грн щомісяця), у листопаді (203,41 грн), у грудні 2014 року (237,51 грн); у січні (265,52 грн), у лютому (310,59 грн), у березні (356,87 грн), у квітні (440,92 грн), у травні (619,96 грн), у червні (876,96 грн), у липні-серпні (по 923,24 грн щомісяця), у вересні-грудні 2015 року (по 1044,52 грн щомісяця).

Позовна заява не містить будь-якого обґрунтування неправильного нарахування індексації грошового забезпечення за період з 05 листопада 2003 року по 31 грудня 2015 року, а отже про порушення прав позивача, зокрема, у зв`язку із неврахуванням наведених вище положень абзаців четвертого-шостого пункту 5 Порядку №1078.

Суд наголошує на тому, що важливим елементом алгоритму нарахування індексації є так званий базовий місяць, від якого починає обчислюватися зростання індексу споживчих цін, оскільки нарахування індексації розпочинається після досягнення цим індексом певного значення у відсотках (так званого порогу), визначеного законом.

Так індексація грошових доходів населення починає нараховуватися, коли зростання індексу споживчих цін перевищує: 101 відсоток за період до 01 січня 2016 року (частина перша статті 4 Закону №1282-XII в редакції, що діяла до 01 січня 2016 року); 103 відсотки за період після 01 січня 2016 року (частина перша статті 4 Закону №1282-XII зі змінами).

Відповідно до пункту 5 Порядку №1078 в редакції, що діяла до 01 грудня 2015 року, базовим місяцем для нарахування індексації вважався місяць, в якому відбулася одна із подій: 1) підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, або 2) зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів.

З 01 січня 2016 року істотно змінився сам порядок нарахування індексації, оскільки базовим місяцем (місяцем, від якого починає обчислюватися зростання індексу споживчих цін, до досягнення ним порогу 103 відсотка) визначено місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) за посадою, а не підвищення розмірів мінімальної заробітної плати чи зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімального розміру (за рахунок постійних складових зарплати).

Крім того, якщо раніше базовий місяць (місяць підвищення) визначався в разі, коли зросла зарплата внаслідок підвищення тарифної ставки (окладу) або за рахунок будь-якої постійної складової зарплати, то після внесення змін - тільки в разі, якщо підвищена тарифна ставка (оклад). Починаючи з 01 грудня 2015 року обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займає працівник, в тому числі військовослужбовець.

Стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», яка набрала чинності 01 січня 2008 року та втратила чинність 01 березня 2018 року, встановлено підвищені посадові оклади осіб рядового і молодшого начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які визначені у додатку 23. Зокрема, розмір посадового окладу за посадою, яку займала позивач, становив 580,00 грн.

Поряд із цим у січні 2017 року відповідно до Постанови №1294 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 року №1036) розмір окладів осіб рядового і молодшого начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби підвищено (додаток 23) та розмір посадового окладу позивача становив 1080,00грн.

Отже, у січні 2017 року відбулося підвищення розміру посадового окладу позивача з 580,00 грн до 1080,00 грн, що видно з довідки Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» від 27 червня 2022 року (а.с.12-19).

Таким чином, «базовим» місцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів позивача за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року є січень 2008 року.

Матеріали справи свідчать, що з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року відповідач виплачував індексацію грошового забезпечення позивачу з урахуванням листопада 2013 року як базового місяця (а.с.12-19), тобто відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, визначені чинним законодавством.

Також в ході судового розгляду встановлено, що у період з січня 2017 року по лютий 2018 року відповідач здійснив нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення з урахуванням січня 2017 року як базового місяця (у січні 2017 року відбулося підвищення розміру посадового окладу позивача з 580,00 грн до 1080,00 грн).

Після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704, набрала чинності 01 березня 2018 року), березень 2018 року в контексті застосування у спірних правовідносинах норм абзацу першого пункту 5 Порядку № 1078 є місяцем підвищення доходів позивача (посадовий оклад становить 2910,00 грн).

Згідно з абзацом другим пункту 5 Порядку № 1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Разом з тим необхідно звернути увагу на те, що питання виплати суми індексації у місяці підвищення грошових доходів, а також виплати визначеної суми індексації (фіксованої суми індексації) до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) врегульовано абзацами третім, четвертим, шостим пункту 5 Порядку №1078.

Оскільки в січні 2017 року та в березні 2018 року відбулося підвищення посадових окладів, відповідно до абзацу четвертого пункту 5 Порядку №1078, сума індексації у місяці підвищення (у січні 2017 року та потім в березні 2018 року) повинна розраховуватися як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. Відповідно до абзацу шостого пункту 5 Порядку №1078 до визначеної (згідно з абзацами четвертим та п`ятим пункту 5 Порядку №1078) суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації (103 відсотка). Тобто, як з січня 2017 року, так і з березня 2018 року підлягатиме до виплати сума індексації грошового забезпечення, визначена на підставі вищенаведених положень Порядку №1078, а коли величина індексу споживчих цін перевищить поріг в розмірі 103 відсотка, то в підвищеному розмірі, аж до наступного підвищення тарифної ставки (окладу), при якому сума збільшення грошового забезпечення (заробітної плати) перевищить таку суму індексації.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для виплати індексації у місяці підвищення доходу (базовому місяці) необхідно враховувати дві складові: розмір підвищення грошового доходу особи та суму індексації, що склалася у місяці підвищення цього грошового доходу і встановлювати, чи перевищує розмір підвищення грошового доходу особи суму індексації, що склалася у місяці його підвищення.

Так якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу, то індексація не нараховується; якщо ж розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, то сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. При цьому, до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) до визначеної суми індексації (фіксованої суми індексації) додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 Порядку № 1078.

Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог Закону №1282-XII та Порядку №1078 обов`язок визначення розміру підвищення грошового доходу працівника та суми індексації, що склалася у місяці підвищення цього грошового доходу, а також встановлення факту перевищення розміру підвищення грошового доходу працівника над сумою індексації, що склалася у місяці його підвищення з метою вирішення питання про наявність підстав для виплати індексації у місяці підвищення доходу (базовому місяці) покладається безпосередньо на роботодавця.

Однак, у межах спірних правовідносин відповідач безпідставно оминув норми абзаців третього-шостого пункту 5 Порядку №1078 в частині вирішення питання про наявність підстав для виплати позивачу індексації його грошового забезпечення у місяці підвищення доходу (січень 2017 року та березень 2018 року) та не встановив, чи перевищує розмір підвищення грошового доходу позивача суму індексації, що склалася у місяці підвищення такого доходу.

Як наслідок, не перевіривши наявність підстав для виплати позивачу індексації його грошового забезпечення у місяці підвищення доходу (січень 2017 року, березень 2018 року) та, не встановивши факту перевищення розміру підвищення грошового доходу позивача суми індексації, що склалася у місяці підвищення такого доходу, відповідач не міг встановити право позивача на отримання визначеної суми індексації відповідно вимог до абзацу шостого пункту 5 Порядку № 1078.

Відповідач не надав доказів, з яких чітко вбачався б механізм розрахунку індексації з урахуванням, у тому числі вимог абзаців третього-шостого пункту 5 Порядку №1078 після зміни базового місяця у січні 2017 року.

За таких обставин суд ставить під сумнів правильність визначення відповідачем нарахованих позивачу сум індексації грошового забезпечення, починаючи з 01 січня 2017 року та по 31 березня 2022 року.

За змістом пункту 1 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 (далі Порядок №44), ним передбачено умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.

Грошова компенсація виплачується, зокрема, громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу, у тому числі Державної кримінально-виконавчої служби, про що вказано у пункті 2 Порядку№44.

За приписами пунктів 4, 5 Порядку №44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Таким чином, суд погоджується з позивачем, що нарахування та виплату індексації грошового забезпечення слід проводити з врахуванням пункту 2 Порядку №44.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновків про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 березня 2022 року без урахування вимог пункту 5 Порядку №1078 та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення позивача (з урахуванням виплачених сум) за період з 01 січня 2016 року по 31 березня 2022 року з урахуванням пункту 5 Порядку №1078 та висновків суду з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44 та про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення за період з 05 листопада 2003 року по 31 грудня 2015 року.

Вирішуючи спір в решті позовних вимог (стосуються нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму одноразової грошової допомоги при звільненні за весь час затримки такої виплати з 01 квітня 2022 року по 29 квітня 2022 року), суд зазначає, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-ІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вказаного Закону визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 4 Закону №2050-ІІІ визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до статті 7 Закону №2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Аналогічну норму містить пункт 8 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

У постанові від 11 грудня 2020 року у справі №200/10820/19-а Верховний Суд вказав, що з огляду на те, що у цій справі позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159, а відповідач не відмовляв позивачу у виплаті відповідної компенсації, то право позивача ще не було порушено суб`єктом владних повноважень і звернення його до суду з цим позовом є передчасним.

Застосовуючи зазначений правовий висновок, а також маючи на меті його уточнити, Верховний Суд у постановах від 09 червня 2021 року у справі №240/186/20 та від 17 листопада 2021 року у справі №460/4188/20 вказав, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону №2050-ІІІ та Порядку №159, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті. А тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

У постанові від 04 травня 2022 року по справі № 200/14472/19-а Верховний Суд не знайшов підстав для відступу від зазначеної позиції.

У свою чергу в матеріалах позовної заяви відсутні докази звернення позивача до Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» про виплату їй компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати одноразової допомоги при звільненні та докази відмови відповідача у такій виплаті. Не надано позивачем таких доказів і на виконання ухвали суду від 28 листопада 2022 року про залишення позовної заяви без руху.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов у цій частині позовних вимог є передчасним, а тому задоволенню не підлягає.

При цьому необхідно зауважити, що у суду відсутні правові підстави для розгляду поданої ОСОБА_1 09 грудня 2022 року нової редакції позовної заяви, оскільки порядок зміни предмета або підстав позову, збільшення або зменшення розмір позовних вимог визначений статтею 47 КАС України та допускається виключно шляхом подання письмової заяви та у визначений строк. Подаючи вказану вище редакцію позовної заяви, ОСОБА_1 не дотрималася ні строку, ні форми заяви про зміну предмета позову.

На доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду із цим позовом суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України визначено, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Водночас ця норма прямо не передбачає строк звернення до суду у справах щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення тощо).

Предмет судового захисту (заробітна плата, грошове забезпечення) на момент виникнення спірних правовідносин та донедавна було конкретизовано у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), яка встановлювала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Пунктом 18 частини першої розділу І Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19 липня 2022 року, назву та частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в новій редакції: «Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Строки, визначені частиною другою статті 233 КЗпП України, стосуються виплати всіх сум, що належать працівникові у разі його звільнення.

Оскільки стаття 233 КЗпП України у новій редакції набрала чинності 19 липня 2022 року, то суд вважає, що з урахуванням принципу правової визначеності строк звернення до суду, встановлений законом, слід обраховувати, починаючи з 19 липня 2022 року. Позивач звернувся до суду із позовом 16 серпня 2022 року (дата на конверті, у якому надійшла первинна позовна заява), тобто у межах як місячного, так і тримісячного строку звернення до суду (в частині позовних вимог, щодо яких судом здійснено розгляд справи по суті). У той же час ухвалою суду від 27 грудня 2022 року позов в частині позовних вимог залишено без розгляду (стосувалися проведення нарахування та виплати у період з 05 листопада 2003 року по 01 січня 2006 року, 09 липня 2007 року по 28 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 28 грудня 2014 року, з 18 липня 2018 року по 31 березня 2022 року доплати, визначеної статтею 39 Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» (44601, Волинська область, селище міського типу Маневичі, вулиця Андрія Снітка, будинок 25, ідентифікаційний код 08562660) про визнання дій, бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 щомісячної надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення за період з 01 січня 2008 року по 07 жовтня 2009 року.

Зобов`язати Державну установу «Маневицька виправна колонія (№42)» провести нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячної надбавки в розмірі 100 відсотків грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років) за період з 01 січня 2008 року по 07 жовтня 2009 року.

Визнати протиправними дії Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 березня 2022 року без урахування вимог пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

Зобов`язати Державну установу «Маневицька виправна колонія (№42)» здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 березня 2022 року з урахуванням вимог пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, та висновків суду, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 24 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року.

Зобов`язати Державну установу «Маневицька виправна колонія (№42)» здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 24 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк