Справа № 200/16534/21
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2022-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2022 року Справа№200/16534/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку в загальному позовному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 22 жовтня 2021 року № 21 про відмову в перерахунку пенсії, призначеної позивачу відповідно до ст. 37-1 Закону України «Про державну службу», із розрахунку 90% суми заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області провести позивачу з 21 жовтня 2021 року перерахунок пенсії, призначеної відповідно до ст. 37-1 Закону України «Про державну службу», із розрахунку 90% суми заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії з 30 грудня 2014 року, коли їй було призначено пенсію на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV.

З 14 березня 2017 року позивачу призначено пенсію відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ; пенсія призначена виходячи із розміру 60 відсотків від суми заробітної плати.

У вересні 2021 року позивач дізналась про судову практику, відповідно до якої пенсія за ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ призначається у розмірі відсотків від заробітної плати залежно від часу набуття права на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».

21 жовтня 2021 року позивач подала заяву до відповідача про зміну відсотку, з якого обчислено пенсію - з 60 відсотків на 90 відсотків від суми заробітної плати, так як право на призначення пенсії за ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ вона здобула 1 квітня 2010 року, коли відпрацювала 20 років на державній службі, а стаття 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ на той час діяла в редакції від 1 січня 2008 року, відповідно до якої пенсія особам, які мають 20 років стажу на державній службі, призначалась в розмірі 80 відсотків від заробітної плати та за кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на 1 відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків суми заробітної плати.

Рішенням відповідача від 22 жовтня 2021 року № 21 позивачу відмовлено у задоволенні її заяви у зв`язку із тим, що відсутні підстави для її задоволення, так судове рішення прийнято не стосовно позивача.

Позивач вважає рішення відповідача протиправним, посилається при цьому на постанову Верховного суду від 22 травня 2020 року у справі № 263/9612/16-а та на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року у справі № 200/10939/20-а (а.с. 1-5).

У відзиві на позов Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зазначає про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог, обґрунтовуючи свої заперечення наступним.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України 3723-ХІІ «Про державну службу» з 30 грудня 2021 року.

24 жовтня 2021 року позивач звернулась до Головного управління із заявою про перерахунок пенсії в розмірі 90 відсотків від заробітної плати державного службовця згідно Закону України № 3723-ХІІ, посилаючись на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року по справі 200/10939/20-а.

Разом із цим даним судовим рішенням зобов`язано Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області видати ОСОБА_2 нову довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу на посадах віднесених до категорій посад державної служби і які на момент виходу на пенсію не займали посади державної служби за травень 2020 року, грошову допомогу, виплачену разом з відпускними за травень 2020 року, включити в графу «інші виплати (матеріальна допомога, премії, нараховані за період, що перевищує календарний місяць)».

Враховуючи, що посилання на це рішення було єдиною підставою, зазначеною в заяві позивача про перерахунок розміру призначеної їй пенсії, рішення від 22 жовтня 2021 року їй було відмовлено у проведенні перерахунку.

Також у відзиві зазначено, що умови пенсійного забезпечення державних службовців до 1 травня 2016 року визначались Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723- XII.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VІІІ, який набрав чинності з 1 січня 2015 року, ст. 37-1 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ викладено у новій редакції, згідно якої «умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України».

Тобто, станом на дату звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії положення ст. 37-1 Закону України 3723-ХІІ, які встановлювали право особи на перерахунок призначеної пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати за відповідною посадою та визначали порядок і умови для такого перерахунку, скасовано. Питання щодо перерахунку пенсій державних службовців віднесено до відання Кабінету Міністрів України.

Постанова Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (якою підвищено розміри заробітку працюючих державних службовців та яка відповідно до її п. 6 застосовується з 1 грудня 2015 року), положень, які б закріплювали можливість перерахунку пенсії у зв`язку із підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців, не містить.

Отже, законодавство, яке регламентувало пенсійне забезпечення державних службовців, підвищення розміру заробітку працюючих державних службовців не визначало як підставу для перерахунку пенсій, призначених за ст. 37 Закону України № 3723-ХІІ. При цьому, чинна у зазначений період редакція ст. 37-1 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ не визначала передумов перерахунку пенсій, а лише відносила вирішення такого питання до компетенції Кабінету Міністрів України.

З 1 травня 2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ, а положення Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ втратили чинність, в тому числі норми, якими було врегульоване пенсійне забезпечення державних службовців (крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII).

З 1 грудня 2015 року, тобто з початку застосування Постанови № 1013, якою п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 865 виключено, а її п. 5 викладено в іншій редакції, та у зв`язку з набранням у подальшому чинності Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ, яким по-іншому врегульовані правовідносини, пов`язані із пенсійним забезпеченням державних службовців, пенсії, призначені за ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, не підлягають перерахунку.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 7 листопада 2017 року у справі №398/4332/16.

З огляду на викладене просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 40-41).

У відповіді на відзив позивач наводить ті самі доводи, що викладені у позовній заяві та зауважує, що відповідачем у відзиві на позов вказано недостовірну інформацію, а саме: зазначено, що на обліку як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» позивач перебуває з 30 грудня 2021 року, хоча фактично ОСОБА_1 є на обліку в територіальному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як отримувач пенсії з 30 грудня 2014 року перебувала на обліку, коли їй була призначена пенсія за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а 14 березня 2017 року позивачу на підставі особистої заяви призначено пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ.

Наполягає, що право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» здобула 1 квітня 2010 року, і що редакція ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ передбачала розмір пенсії саме 80 відсотків від заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі (на відміну від чинної редакції, яка передбачає 60 відсотків).

Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 48-50).

У додаткових поясненнях відповідач зазначає, що згідно ст. 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV особа, яка має одночасно право на різні види пенсії, призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Позивач реалізувала своє право на пенсійне забезпечення і за її заявою з 30 грудня 2010 року ОСОБА_1 було призначено пенсію відповідно до ст. 26 Закону № 1058-IV.

14 березня 2017 року позивач звернулась із заявою про призначення пенсії відповідно до приписів Закону України «Про державну службу».

За результатом розгляду даної заяви позивачу була призначена з урахуванням пунктів 10 та 12 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ.

Головне управління вважає, що відсутні підстави для застосування ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII, з наступних підстав.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про державну службу» (...із наступними змінами), крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у п. 10 і 12 цього розділу.

Тобто, чинною залишається ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ зі змінами, а саме - в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 27 березня 2014 року, якою передбачено призначення пенсії особам, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Заяву про призначення пенсії за нормами Закону України «Про державну службу» було подано позивачем 14 березня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VII.

Враховуючи викладене, з урахуванням норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, відсутні підстави для застосування норми Закону, що втратила чинність, тобто, для застосування ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 27 березня 2014 року, яка передбачала призначення пенсії бувшим державним службовцям у розмірі 90 відсотків заробітної плати.

Управління зауважує, що статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Разом із цим у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Отже, зміна законодавцем статті, що передбачала зміни умов призначення пенсії державним службовцям, не може бути розцінено як звуження соціально-правових гарантій, порушення принципу передбачуваності Закону, та відповідно не створює обов`язку держави для здійснення призначення пенсії без правових на те підстав.

Посилається на постанову Верховного Суду у справі К/9901/18135/18686/17869/16-а від 20 лютого 2018 року, постанову Верховного Суду України від 12 липня 2016 року у справі № 21-1726а16, де висловлена правова позиція, відповідно до якої відсутні підставі для застосування вже недіючих норм Законів України

З приводу наявності у позивача права на пенсію з 1 квітня 2010 року Головне управління зазначило, що відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є наявність страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону 1058, та досягнення певного віку.

Отже, до 1 травня 2016 року право на пенсію державного службовця мали особи, які, по-перше, досягли визначеного законом пенсійного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мали передбачений законодавством страховий стаж, по-друге, мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців або мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Твердження позивача про наявність в неї права на пенсію державного службовця з 1 квітня 2010 року є хибними, оскільки станом на 1 квітня 2010 року вона не досягла визначеного законом пенсійного віку.

Також відповідач зазначив, що позивач звернулась до суду із пропуском строку для такого звернення, встановленого ст. 122 КАС України.

Із посиланням на правову позицію Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду, висловлену у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19, відповідно до якої для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду, - відповідач просить суд залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду (а.с. 55-57, 111-114).

Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року суддею Донецького окружного адміністративного суду Черніковою А.О. відкрито провадження у даній справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 29-30).

Ухвалою суду від 31 січня 2022 року вирішено розгляд даної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі на 15 лютого 2022 року о 15-00 год (а.с. 35-36).

У зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному підготовче засідання відкладено на 15-00 год 1 березня 2022 року (а.с. 45).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Через військову агресію Російської Федерації, внаслідок постійної загрози ракетних ударів по всій території України, обстрілів та загрози сухопутного просування військ Російської Федерації в деяких областях України, з метою збереження життя і здоров`я працівників Донецького окружного адміністративного суду та учасників справ, всі судові справи, призначені до розгляду в судових засіданнях в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду, були зняти із розгляду, про що на офіційному сайті Донецького окружного адміністративного суду було опубліковано відповідне оголошення.

Як наслідок, судове засідання у справі, призначене на 1 березня 2022 року, не відбулось.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Рішенням Ради суддів України від 24 лютого 2022 року № 9, з урахуванням положень ст. 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю - рекомендовано зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

У зв`язку з активізацією проведення бойових дій на території, зокрема, Донецької області, системних ракетних обстрілів населених пунктів області, у тому числі м. Слов`янськ, які здійснюються державою-агресором та створюють суттєву загрозу життю та здоров`ю людей, керівництво Донецької обласної державної адміністрації через засоби масової інформації закликало мешканців області евакуюватись до більш безпечних регіонів України.

Через існування загрози життю та здоров`ю учасників справи та працівників суду проводити судові засіданні в приміщенні суду за адресою: Донецька обл., м. Слов`янськ, вул. Добровольського, буд. 2, є небезпечним.

Ухвалою суду від 31 травня 2022 року відкладено підготовче засідання по справі до закінчення воєнного стану (а.с. 101-102).

Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», від 22 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 № 573/2022, затверджених Законами України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 № 2119, від 21 квітня 2022 року № 2212, від 22 травня 2022 року № 2263, від 15 серпня 2022 року № 2500-IX відповідно, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 5 год 30 хв 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 5 год 30 хв 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 5 год 30 хв 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Згідно витягу з протоколу з автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 вересня 2022 року справу перерозподілено на розгляд судді Волгіній Н.П. (а.с. 106).

Ухвалою суду від 22 вересня 2022 року адміністративну справу прийнято до провадження суддею Донецького окружного адміністративного суду Волгіною Н.П.; визначено, що справа буде розглядатись в загальному позовному провадженні; роз`яснено сторонам про наявність в них права надати суду заяву про розгляд справи без їх участі (без участі їх представників) в письмовому порядку (а.с. 107).

Указом Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженого Законом України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 5 год 30 хв 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Ухвалою суду від 15 листопада 2022 року у зв`язку із можливістю тимчасово, на період дії воєнного стану, проводити Донецьким окружним адміністративним судом відкриті судові засідання в приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду, призначено судове засідання у справі на 29 листопада 2022 року о 10-00 год в приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду (а.с. 116).

Ухвалу суду від 15 листопада 2022 року було направлено в Електронний кабінет відповідача та розміщено на сайті Донецького окружного адміністративного суду (а.с. 117-120).

Ухвалою суду від 29 листопада 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні на 13 грудня 2022 року о 9-00 год в приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду (а.с. 121).

Ухвалу суду від 29 листопада 2022 року було направлено в Електронний кабінет відповідача та розміщено на сайті Донецького окружного адміністративного суду (а.с. 122-124).

Ухвалою суду від 13 грудня 2022 року судом вирішено здійснювати подальший розгляд справи у письмовому порядку (а.с. 125-126).

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України відповідно до внутрішнього паспорта НОМЕР_1 від 14 вересня 2004 року, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 16-18).

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, , зареєстроване місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, є органом державної влади, який виконує у даних правовідносинах владні управлінські функції (а.с. 40).

Як встановлено судом на підставі пояснень сторін та наданих на їх підтвердження матеріалів з пенсійної справи позивача, 30 грудня 2014 року позивачу призначено пенсію за віком відповідно до п. 7-2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (достроково, при досяжності 55 років, за умови звільнення з роботи) на підставі їх заяви від 30 грудня 2014 року (а.с. 55, 83, 72, 95).

7 травня 2015 року пенсію було призупинено у зв`язку з працевлаштуванням позивача до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя на посаду головного спеціаліста відділу з призначення пенсій, з 7 серпня 2015 року на посаду начальника Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі (державна служба) (а.с. 55-56).

З 28 серпня 2016 року нарахування позивачу пенсії за віком поновлено у зв`язку із досягненням ОСОБА_1 віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 1058-IV 57 років 6 місяців, але не виплачено у зв`язку із працевлаштуванням останньої на посаду державного службовця згідно Законів України № 213-VII від 2 березня 2015 року та № 911-VIІI від 24 грудня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (а.с. 56).

Розпорядженням УПФУ в Жовтневому районі м. Маріуполя від 15 березня 2017 року з 14 березня 2017 року на підставі заяви позивача останню було переведено з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV на пенсію за віком відповідно до ст. 37-1 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» із розрахунку 60 відсотків заробітної плати (а.с. 19, 56).

З 1 жовтня 2017 року пенсія позивачу виплачувалась в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 56).

У зв`язку зі звільненням позивача 31 травня 2018 року з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі (державна служба) виплату пенсії поновлено відповідно до ст. 37-1 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII з 1 червня 2018 року у повному розмірі (із розрахунку 60 відсотків від заробітної плати) (а.с. 56, 81-82,15).

14 червня 2018 року позивачем була подана до відповідача заява про перерахунок пенсії в розмірі 90 відсотків від заробітної плати та надано довідки про заробітну плату станом на 1 червня 2018 року (а.с. 21-22).

Рішенням пенсійного органу від 21 червня 2018 року № 13 позивачу було відмовлено у задоволенні її заяви, у зв`язку із тим, що Законом України «Про державну службу» № 889-VIII не передбачено можливості проведення перерахунку вже призначеної пенсії за віком згідно Закону України «Про державну службу» (а.с. 56).

З 18 лютого 2019 року позивач працює на посаді інспектора сектору із соціально гуманітарних питань ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Донецькій області» та отримує пенсію за віком відповідно до ст. 37-1 Закону України «Про державну службу» із розрахунку 60 відсотків від заробітної плати (а.с. 56).

21 жовтня 2021 року позивач звернулась до відповідача із заявою про перерахунок пенсії в розмірі 90 відсотків згідно Закону України «Про державну службу» № 889-VIII з урахуванням рішення суду від 26 лютого 2021 року у справі № 200/10939/20-а, до якої додала: паспорт, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, заява б/н від 30 вересня 2021 року про перерахунок пенсії (у довільній формі), роздруковане з Єдиного державного реєстру судових рішень реєстру рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року по справі № 200/10939/20-а за позовом ОСОБА_2 до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (а.с. 21-23, 65-66, 92, 56, 59).

Рішенням відповідача від 22 жовтня 2021 року № 1 позивачу відмовлено у перерахунку пенсії, у зв`язку із тим, що судове рішення від 26 лютого 2021 року № 200/10939/20-а, прийнято щодо іншої особи (а.с. 24-25, 59, 56).

Будучи не згодною з рішенням відповідача від 22 жовтня 2021 року позивач звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із даним позовом.

При вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду із даним позовом суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до норм частин 1 та 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

В межах цієї справи позивач оскаржує рішення відповідача від 22 жовтня 12021 року.

Як вбачається з конверту, в якому адміністративний позов надійшов до Донецького окружного адміністративного суду, позивач звернулась до суду із даним позовом 16 листопада 2021 року (а.с. 27).

Отже, позивач звернулась до суду із даним позовом із в межах передбаченого ст. 122 КАС України строку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до преамбули Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, якій набрав чинності 1 травня 2016 року (далі Закон № 889-VIII), зазначеним законом визначаються принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби.

Згідно п. 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону з 1 травня 2016 року втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у п.п. 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до п.п. 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ (далі Закон № 3723-ХІІ) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 і з н а с т у п н и м и з м і н а м и) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ (в редакції, чинній як станом на час призначення позивачу пенсії на підставі Закону України «Про державну службу», так і станом на час звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії (з 60% до 80% заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини

першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з

якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними

службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до

1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Отже, за наявності в особи станом на 1 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 року на державній службі), така особа має право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України № 3723-XII із дотриманням порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Суд зазначає, що чинним як станом на час призначення позивачу пенсії на підставі Закону України «Про державну службу» (14 березня 2017 року), так і станом на час звернення позивача із заявою про перерахунок відсотка пенсії відносно заробітної плати працюючого державного службовця (21 жовтня 2021 року) редакція ст. 37 Закону № 3723-ХІІ передбачала призначення особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, але мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Як встановлено судом, 15 березня 2017 року пенсійним органом була призначена позивачу пенсія на підставі Закону України «Про державну службу» виходячи саме із зазначеного розміру.

При прийнятті спірного в межах цієї справи рішення пенсійний орган також керувався чинною станом на час розгляду заяви позивача редакцією ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.

Враховуючи наведене, спірне рішення відповідача, яким їй відмовлено у перерахунку пенсії з 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця […] на 80 відсотків, є правомірним.

Щодо посилань позивача на те, що вона набула право на призначення пенсії за ст. 37 Закону № 3723-ХІІ з 1 квітня 2010 року, коли набула стажу державної служби 20 років, а тому при призначенні їй пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ розрахунок розміру пенсії мав здійснюватись виходячи із редакції ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, яка була чинною станом на виникнення в неї права на таку пенсію (редакція від 1 січня 2008 року), суд зазначає, що чинність нормативно-правового акту час, протягом якого нормативно-правовий акт має юридичну силу (від моменту набуття юридичної сили до моменту її втрати). Чинність нормативно-правових актів стосується щодо відносин, що виникли (виникають) після набрання ними чинності, в окремих випадках - має місце чинність нормативно-правового акту щодо відносин, які виникли до набрання юридичної сили акта (зворотна сила закону).

Разом із цим дія нормативно-правового припису, чинність якого втрачена (внаслідок скасування, внаслідок внесення змін до цього нормативно-правового припису) на діючи правовідносини не розповсюджується.

Суд зауважує, що у п. 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII вказано, що «Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 і з н а с т у п н и м и з м і н а м и) […].».

Крім цього суд зазначає, що стаття 37 Закону № 3723-ХІІ не містить зауважень щодо порядку розрахунку розміру пенсії в редакції статті, що діяла станом на дату набуття особи права на таку пенсію (як, наприклад, зазначено у ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV, де вказано, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що д і я л о р а н і ш е […] Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що д і я л о р а н і ш е, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.).

Разом із цим, як вже зазначено судом, пенсія призначається відповідно та на підставі нормативно-правового акту, що є чинним (має юридичну силу) станом на час такого призначення, а не станом на час, коли у особи з`явилось право на таке призначення, але особа таке право не реалізувала.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Зміна законодавцем статті, що передбачала зміни умов призначення пенсії державним службовцям, не може бути розцінено як звуження соціально-правових гарантій, порушення принципу передбачуваності Закону, та відповідно не створює обов`язку держави для здійснення призначення пенсії без правових на те підстав.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» («Soering. United Kingdom») Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини.

У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» («Rees v. United Kingdom») Європейський суд з прав людини зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини.

У рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» («Airey v. Ireland») Суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії» (CASE OF KJARTANv. ICELAND)).

У рішенні від 3 червня 2014 року у справі за заявою Валентини Ніканорівни Великоди проти України № 43331/12, Суд, розглянувши скаргу, зокрема, за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів, вказав на відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Стосовно посилань позивача на постанову Верховного Суду від 22 травня 2020 року у справі № 263/9612/16-а суд зазначає, що предметом спору в межах адміністративної справи № 263/9612/16-а було правомірність/неправомірність відмови пенсійним органом у переведенні позивача з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ у зв`язку із тим, що посада, на якій працювала позивач (посада в органі місцевого самоврядування), не давала їй права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу» № 889-VIII.

Так, постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року, якою скасовано рішення суду першої інстанції про задоволення позову та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено (і яка була оскаржена позивачем до суду касаційної інстанції), визначено, що «…статтею 3 Закону № 889-VIII визначено категорії осіб, на яких не поширюється його дія. Це зокрема, посадові особи місцевого самоврядування. Тобто, призначення пенсій особам, що набули стаж служби на посадах місцевого самоврядування, Законом України «Про державну службу» № 889-VIII не передбачено. Отже, посада, на якій працював позивач, не дає права на призначення їй пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу» № 889-VIII.».

Як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду від 22 травня 2020 року, судом касаційної інстанції під час розгляду касаційної скарги позивача надавалась оцінка саме доводам суду апеляційної інстанції, якій відмовив позивачу у задоволенні її позовних вимог.

Суд зауважує, що розмір відсотка від заробітної плати, якій мав бути застосований пенсійним органом при визначенні розміру пенсії по інвалідності за ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, не був спірним в межах адміністративної справи № 263/9612/16-а.

Як наслідок, посилання ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 22 травня 2020 року судом відхиляються.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач довів належними та допустимими доказами правомірність спірного рішення, отже, позовні вимоги позивача про визнання неправомірним та скасування Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 22 жовтня 2021 року № 21 про відмову в перерахунку пенсії, призначеної позивачу відповідно до ст. 37-1 Закону України «Про державну службу», із розрахунку 90% суми заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що позовні вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області провести позивачу з 21 жовтня 2021 року перерахунок пенсії, призначеної відповідно до ст. 37-1 Закону України «Про державну службу», із розрахунку 90% суми заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування , - є похідними від позовних вимог про скасування рішення, зазначені вимоги також не підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів ст. 139 КАС України у випадку прийняття рішення про відмову у задоволенні позовних вимог питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 72-77, 139, 192-193, 242-246, 255, 257, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, зареєстроване місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна