Справа № 360/1947/22
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2022-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

28 грудня 2022 року Справа № 360/1947/22

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Шембелян В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

14.11.2022 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток на користь ОСОБА_1 за період з 09 листопада 2021 року по 08 травня 2022 року з відрахуванням з такої суми податку з доходів фізичних осіб.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 була звільнена з військової служби у запас з посади відповідального виконавця речової служби ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно з наказом начальника загону від 08 листопада 2021 року № 868 ОС за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 в адміністративній справі №360/187/22, яке набрало законної сили 21.07.2022, було визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за п`ять повних календарних років служби відповідно до абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Забов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 відповідно до абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за п`ять повних календарних років служби.

Разом з тим, відповідач, вищезазначене рішення суду виконав лише 13.10.2022, про що свідчить доказ у вигляді виписки з її платіжної картки про зарахування 27281,30 гривень.

Враховуючи той факт, що Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ, що набрав чинності 19.07.2022 стаття 117 КЗпП була викладена в іншій редакції, позовну вимогу щодо виплати середнього заробітку позивач вважає, що відповідач повинен сплатити за період з 09.11.2021 по 08.05.2022, тобто не більш як за шість місяців відповідно до вимог статі 117 КЗпП.

На підставі вищевикладеного просить визнати таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує її законні права, що стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 21 листопада 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

07 грудня 2022 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з таких підстав.

У відзиві зазначено, що позивачу нарахована та виплачена відповідачем одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 27281,30 грн. Середньоденний заробіток позивача за останні два місяці становить 363,24 грн. Сукупна кількість календарних днів за період з 09.11.2021 по 08.05.2022 (включно) становить 180 календарних днів. Таким чином середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені становить 363,24 грн. (середньоденне грошове забезпечення позивача)*180 календарних днів (час затримки розрахунку з 09.11.2021 по 08.05.2022 (включно)) = 65383,20 грн. Відповідач вбачає очевидну непропорційність між наслідкам правопорушення, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.

Також відповідач зауважив, що до спірних правовідносин слід застосувати встановлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц критерії співмірності розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Із наведених підстав, просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив такі обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_3 , виданого Керчанським МВ ГУМВС України в АР Крим 25.11.2011 та карткою платника податків.

Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_4 від 13.03.2017 має статус учасника бойових дій.

Згідно з витягом із наказу Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 08.11.2021 № 868-ОС позивача виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення. Вислуга років становить: календарна 5 років.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 позивачу нараховано грошове забезпечення за останні два повних місяця роботи вересень-жовтень 2021 року, а саме: 22157,40 грн (вересень 11078,70 грн, жовтень 11078,70 грн).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 в адміністративній справі №360/187/22 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за п`ять повних календарних років служби відповідно до абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 відповідно до абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за п`ять повних календарних років служби.

На виконання рішення суду 13.10.2022 позивачу нараховані кошти від Військової частини в сумі 27281,30 грн, що підтверджується копією повідомлення про надходження коштів на картковий рахунок.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення суду у справі № 360/187/22 позивачу на картковий рахунок відповідачем 13.10.2022 перераховано суму одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за п`ять повних календарних років служби в розмірі 27281,30 грн.

Зазначені обставини визнає і позивач, що прямо зазначає в позові.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Питання розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримки виплати сум належних їм при звільненні) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому до спірних правовідносин слід застосовувати загальні норми трудового законодавства.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника..

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Отже, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Водночас, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, та в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17.

Рішенням суду у справі № 360/187/22 підтверджено, що при звільненні з військової служби позивач мала право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за сім повних календарних років служби.

Оскільки не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати належних працівникові при звільненні сум.

Як наслідок, бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною. Тому позовні вимоги у цій частиніммають бути задоволені.

Щодо аргументів позивача про обмеження розміру середнього заробітку шестимісячним строком та доводів відповідача про необхідність застосування критеріїв співмірності відповідно до правової позиції Верховного Суду суд дійшов таких висновків.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року по справі № 821/1226/16).

Саме в цей день на підставі ст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства. А тому строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 09 листопада 2021 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 листопада 2021 року по 08 травня 2022 року (не більше ніж за шість місяців відповідно до вимог ч.1 ст. ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, який набув чинності з 19.07.2022).

Згідно з вимогами ч.1 ст. ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до вимог ч.2 ст. ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Згідно з вимогами ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, зазначені норми ч.1 та ч.2 ст. ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ не мають зворотної дії в часі відповідно до вимог ст. 58 Конституції України, отже обмеження, передбачені ними, застосовуються саме з 19.07.2022.

Оскільки на момент звільнення позивача (08.11.2021) воєнного стану в країні не було і була чинною норма ч.1 ст. ст.117 КЗпП України, яка не обмежувала будь-яким строком період нарахування середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а на момент набрання чинності нової редакції норми ч. 1 ст. ст.117 КЗпП України відповідно до вимог Закону № 2352-ІХ (з 19.07.2022) шестимісячний строк, визначений в цій нормі, з дня звільнення позивача вже минув, то сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні має бути розрахована за період з 09.11.2021 по 18.07.2022 включно.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою відповідача про розмір грошового забезпечення, позивачу нараховано за вересень 2021 року - жовтень 2021 року 22157,40 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 61 день.

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 363,24 грн (22157,40 грн / 61 календарних дні).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату суми, що підлягала виплаті при звільненні з 09.11.2021 по 18.07.2022 включно становить 242 днів (242 х 363,24 грн = 87904,08 грн).

Дійсно Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц були встановлені критерії співмірності розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Обгрунтовуючи необхідність застосування таких критеріїв Велика Палата Верховного суду в пунктах 69-72 зазначеної постанови вказала, що КЗпП України покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Так в пункті 91 цієї постанови зазначено, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

В пункті 86 зазначеної постанови Велика Палата вказує, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Згідно з пунктом 90 постанови мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити.

В пункті 92 вказаної постанови визначено, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Отже, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, а саме: несвоєчасно виплачена сума одноразової грошової допомоги в розмірі 27281,30 гривень більше ніж в два рази перевищує розмір грошового забезпечення позивача за 1 місяць (11078,70 грн), що підтверджено довідкою відповідача про розмір середнього грошового забезпечення позивача. В той же час розрахункові листи позивача за листопад та грудень 2021 свідчать, що позивачу при звільненні були нараховані суми: 35252,92 грн та 31980,78 грн відповідно (разом: 67233,70 грн). Отже, сума яка належала позивачу при звільненні до виплати дорівнює 94515 грн (27281,30 грн +67233,70 грн). Тобто невиплачена своєчасно сума складає 28,86% від належної до виплати при звільненні суми (27281,30 грн х 100% : 94515 грн). Сума середнього заробітку позивача з 09.11.2021 по 18.07.2022 включно становить 87904,08 грн, а 28,86% такої суми: 25369,12 грн.

Застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного суду, висловлену щодо розгляду трудових спорів в подібних правовідносинах, встановлені судом обставини справи, приймаючи до уваги компенсаційний характер самої виплати, вказаної у ст. 116 КЗпП України, принципів розумності, справедливості співмірності (пропорційності), а також з того, що питання щодо наявності підстав для отримання одноразової грошової допомоги було предметом розгляду у справі № 360/187/22 та саме судовим рішенням було підтверджено таке право, враховуючи час затримки здійснення виплати відповідачем (майже рік), а також розміру ймовірних майнових втрат позивача, суд вважає за необхідне зменшити розмір компенсаційних виплат та стягнути на користь позивача суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30 000 грн.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог з обранням іншого ефективного способу захисту порушеного права відповідно до вимог п.10 ч.2 ст.245 КАС України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач має статус учасника бойових дій і його звільнено від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI, а суму помилково сплаченого ним судового збору в цій справі в сумі 992,40 грн йому повернуто ухвалою суду від 28.12.2022.

Керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 19, 20, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 суми одноразової грошової допомоги при звльненні в період з 09 листопада 2021 року по 12 жовтня 2022 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30 000,00 грн (тридцять тисяч гривень 00 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.С. Шембелян