Справа № 160/16155/22
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року Справа № 160/16155/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), до відповідача-2: Інспектора прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 )майстра-сержанта ОСОБА_2 про визнання протиправними дій, скасування рішення від 22.09.2022р. та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
17.10.2022р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), до відповідача-2: Інспектора прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) майстра-сержанта ОСОБА_2 та просить:

- визнати протиправними дії відповідачів-1,2 та скасувати рішення про відмову у перетинанні кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 22.09.2022р. позивачеві, яке прийняте відповідачем-2;

- зобов`язати посадових осіб відповідача-1 здійснити прикордонний контроль та розглянути питання про прийняття рішення щодо перетину державного кордону України позивачем, з урахуванням висновків суду.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22.09.2022р. відповідачами-1,2 за оспорюваним рішенням позивачеві було відмовлено у перетинанні державного кордону України для виїзду за кордон з метою здобуття фахової вищої освіти через введення в Україні воєнного стану, у зв`язку із чим тимчасово було обмежено право виїзду з України таких осіб. Позивач вважає такі дії посадових осіб прикордонної служби протиправними, а оспорюване рішення необґрунтованим та таким, що порушує його право на освіту, оскільки він, як студент (здобувач) вищої фахової освіти за денною формою навчання, має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, що підтверджено документами про вступ до іноземного навчального закладу освіти, довідкою воєнкомату, тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного із записом про відстрочку на підставі абз.2 ч.3 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а відповідно, позивач вважає, що відповідачі-1,2 всупереч поданим документам протиправно відмовили йому у перетинанні державного кордону України з метою виїзду до Польщі на навчання в іноземному вузі, до якого він вступив, тому оспорюване рішення, на думку позивача, підлягає скасуванню, оскільки таке право позивач має і згідно до п.2-6 Правил №57. Також позивач зазначає, що зауважень до поданих документів у відповідачів-1,2 не було, спірне рішення не містить і причин, з яких позивачеві було відмовлено у перетинанні кордону України, тому вважає, що таке рішення не відповідає і критеріям обґрунтованості та вмотивованості. У відповіді на відзив позивач посилається на ті ж самі обставини, що і у позові (а.с.1-23 том 1, а.с.157-236 том 1).

Ухвалою суду від 24.10.2022р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 цього ж Кодексу (а.с.138 том 1).

08.11.2022р. від відповідача-1 (військова частина НОМЕР_1 ) через систему «Електронний суд» подано до суду відзив на позов, у якому відповідач-1 просив у задоволенні даного позову відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з метою забезпечення оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості, проведення своєчасної та повної мобілізації, заборонено на період правового режиму воєнного стану виїзд за межі України громадянам України чоловічої статі віком від 18 до 60 років». У зв`язку із наведеним, Головою Державної прикордонної служби України було видано розпорядження від 15.09.2022р. №23-28653/0/6-22-Вих. щодо заборони виїзду за кордон громадян України віком від 18 до 60 років з урахуванням листа Головнокомандувача Збройних Сил України від 24.03.2022р. №300/1/С/962, у якому зазначено, що довідки територіальних центрів комплектування (воєнкоматів) видають особам, які вступили до закордонних ВНЗ після 24.02.2022р. та виявленням значної кількості ознак підробок документів про навчання, отже, вважає, що оспорюване рішення прийняте з дотриманням вказаного розпорядження, є діючим та підлягає до обов`язкового виконання, тому таке рішення не підлягає скасуванню. Окрім того, п.2-6 Правил №57 передбачено право виїзду за кордон військовозобов`язаним особам, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, проте, ця норма не поширюється на осіб, визначених в абз.2-8 ч.3 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовка та мобілізацію», тобто, не поширюється на здобувачів професійної фахової вищої освіти, які навчаються на денній формі здобуття освіти. За викладеного, відповідач-1 вважає, що позивач не має права на перетин державного кордону через відсутність у позивача документів, необхідних для в`їзду до держави прямування. Додатково, у запереченнях (на відповідь на відзив) відповідач-1 вказує на те, що ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» не підлягають застосуванню у цих правовідносинах, оскільки в умовах воєнного стану перетинання державного кордону громадян України регулюються Правилами №57 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), відтак, вважає, що дії відповідача-1 вчинені в межах наданих повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України, тому є законними(а.с.155-161 том 1, а.с.12-16, 30-33 том 2).

Також відповідачем-2 (Інспектором ОСОБА_2 ) 16.11.2022р. засобами поштового зв`язку надіслано відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позову позивачеві відмовити у повному обсязі, посилається на ті ж самі обставини, що і відповідач-1, при цьому, даний відзив фактично повторює повністю та дослівно підстави, викладені у відзиві відповідачем-1, зазначає, що при спробі повторного перетину державного кордону даної особою, рішення щодо перетину ним кордону буде оформлене без скасування попереднього рішення про відмову у перетині державного кордону. Також відповідач-2 вказує і на те, що скасування спірного рішення стосовно позивача призведе до підриву національної безпеки та оборони, оскільки інші громадяни України віком від 18 до 60 років, у яких відсутні підстави для виїзду з України у воєнний час, зможуть покинути територію України, що послабить мобілізаційний ресурс як воюючої держави та може призвести до масового застосування рішення суду про скасування рішень про не пропуск як аналогію судового рішення (а.с.1-5 том 2).

Окрім того, відповідачами-1,2 разом з відзивами на позов були подані заяви про участь у судовому засіданні у режимі відео конференції за допомогою системи «ЕАSYCON» (відповідачем-1), проведення судового засідання доручити Закарпатському окружному адміністративному суду (відповідачем-2) з посиланнями на приписи ст.195 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.181-184 том 1, а.с.9-10 том 2).

Розглянувши вищенаведені заяви відповідачів-1,2 суд не находить підстав для їх задоволення, оскільки дана справа є незначної складності та призначена судом до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України), при цьому, розгляд такої категорії справ у наведеному порядку не передбачає проведення судового засідання, а відповідно, і не передбачає застосування режиму відео конференції, тому підстави для задоволення вказаних заяв у адміністративного суду відсутні.

Відповідно до ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. 23.12.2022р. у щорічній відпустці, рішення у даній адміністративній справі приймається 26.12.2022р.

Із наявних копій документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , має паспорт громадянина України для виїзду за кордон та біометричний паспорт для виїзду за кордон з вклеєною у ньому студентською польською візою терміном з 20.09.2022р. по 29.07.2023р., що підтверджується змістом відомостей, які містяться у вищенаведених копіях паспортів позивача (а.с.26-61 том 1).

22.09.2022р., з метою виїзду на навчання до Республіки Польщі, позивач прибув для перетину державного кордону України на міжнародний пункт пропуску «Малі Селменці» та пред`явив співробітникам прикордонної служби наступні документи, а саме:

- паспорт громадянина України № НОМЕР_3 ;

- довідку про реєстрацію місця проживання особи №02-3-24/1414 від 27.08.2021р.;

- паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 ;

- біометричний паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_5 із студентською візою Республіки Польщі;

- тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_6 , видане ІНФОРМАЦІЯ_6 із записом про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до абз.2 ч.3 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- довідку вказаного центру для виїзду за кордон здобувачів фахової вищої освіти №2536 від 21.07.2022р.;

- запрошення Економіко-гуманістичної академії м. Варшава №1270/W/Е/2022, №1271/W/Е/2022 від 04.07.2022р., №1375/W/Е/2022, №1374/W/Е/2022 від 21.07.2022р.;

- довідки про прийняття іноземця на стаціонарне навчання від 04.07.2022р. та від 21.07.2022р.;

- угоду про порядок та умови навчання від 27.06.2022р. (номер зарахування 77524/2022), додаток до угоди, додатковий договір до угоди, платіжне доручення про перерахування коштів у сумі 2600 Євро за навчання та підтвердження їх отримання закладом освіти;

- лист Консульства Республіки Польща №6137/КВ/091-4602-22 від 17.08.2022р. про підтвердження зарахування позивача на перший курс бакалаврату спеціальності «Інформатика» Економіко-гуманістичної академії міста Варшава.

Всі наведені вище документи були перекладені з польської мови на українську мову та засвідчені нотаріально, що підтверджується змістом досліджених і судом вищенаведених документів (а.с.26-121 том 1).

Факт надання вказаних документів для перетину державного кордону України також підтверджено і відповідачем-1 у відзиві на позов (а.с.156-зворот том 1).

Проте, 22.09.2022р. посадовою особою відповідача-1, відповідачем-2 було прийняте рішення про відмову у перетинанні державного кордону України громадянинові України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на підставі Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», щодо введення тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтею 33 Конституції України, а також відповідно до ПКМУ від 27.01.1995р. №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону України тимчасово обмежено у праві виїзду з України під час дії правового режиму воєнного стану в якості здобувача фахової перед вищої та вищої освіти, асистента-стажиста, аспіранта та докторанта, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти (а.с.24-25, 170 том 1).

Вищенаведені дії щодо відмови позивачеві у перетині державного кордону України 22.09.2022р. та спірне наведене рішення про таку відмову є предметом спору у цій справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову частково, виходячи з наступного.

Статтею 64 Конституції України визначено, що Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 року №1710-VI (в редакції на час виникнення спірних відносин) (далі - Закон №1710-VI), іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, Указом Президента України від 14.03.2022 року за №133/2022 на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», внесено часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Так, згідно з статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин) (далі - Закон №389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Так, статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-ХІІ (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон №3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Пунктами 2 та 12 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 №57 (в редакції станом на час виникнення спірних відносин) (далі Правила №57) передбачено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Відповідно до п.2-6 зазначених Правил №57 передбачено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно з статтею 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, зокрема, здобувачі фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Так, як встановлено судом, ОСОБА_1 28.06.2022р. вступив на платне стаціонарне навчання до Економіко-Гуманістичної академії м. Варшава (Республіка Польща) на перший курс бакалаврату по спеціальності «Інформатика», тобто, є студентом (здобувачем) вищої освіти за денною формою здобуття освіти, що підтверджується наявними в матеріалах копіями документів, зокрема, студентською візою, запрошеннями на навчання наведеного навчального закладу, адресованими позивачеві, довідками про прийняття іноземця на стаціонарне навчання, угодою про порядок та умови навчання, додатком до угоди та додатковим договором, платіжним дорученням про перерахування коштів за навчання та підтвердженням отримання цих коштів академією, що не оспорюється відповідачеми-1,2 (а.с.48,65-121 том 1).

Також як вбачається і зі змісту копії Тимчасового посвідчення військовозобов`язаного ОСОБА_1 за №2072/66 від 18.07.2022р., та довідки для виїзду за кордон здобувачів фахової перед вищої та вищої освіти, асистентів-стажистів, аспірантів та докторантів, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти за №2536 від 21.07.2022р., виданих ІНФОРМАЦІЯ_6 , позивач має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, відповідно до абз.2 ч.3 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» (а.с.62-64 том 1).

За викладених обставин, суд приходить до висновку про те, що позивач ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст.23 Закону №3543-ХП станом на 22.09.2022р. не підлягав призову на військову службу під час мобілізації, а відтак, прибувши до міжнародного пункту пропуску «Малі Селменці» 22.09.2022 мав право на перетин державного кордону України як особа, яка згідно пункту 2-6 Правил №57, не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Отже, виходячи із наведеного, слід дійти висновку, що прийняття відповідачами-1,2 спірного рішення про відмову позивачеві у перетині державного кордону України є протиправним, тому таке рішення підлягає скасуванню.

Окрім того, судом враховується і те, що згідно до ст. 14 Закону №1710-VI встановлено, що рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмови.

Водночас, зміст оспорюваного рішення взагалі не містить наведення конкретних причин для такої відмови, з урахуванням поданих позивачем документів, не зазначено, які саме слід було надати документи, яких саме документів не вистачає, не зазначено конкретного пункту Правил №57 щодо заборони виїзду позивачеві всупереч вимог ст.14 Закону №1710-УІ та всупереч формі рішення, затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.12.2010р. №967.

При цьому, слід зазначити, що можливість підтвердження позивачем наявності права на перетин кордону України прямо залежить від чіткого визначення відповідачем-1 конкретного та вичерпного переліку необхідних для цього документів, чого зроблено не було.

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що оспорюване рішення не відповідає і критеріям обґрунтованості та вмотивованості рішення суб`єкта владних повноважень, що є обґрунтованими підставами для визнання протиправним та скасування такого рішення.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 наведеного Кодексу, визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідачами-1,2 не було наведено жодних підстав та не надано суду доказів, які б свідчити про правомірність та обґрунтованість прийняття спірного рішення з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу норм чинного законодавства.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і аргументи відповідачів-1,2 з приводу того, що тимчасово обмежені у праві на виїзд з України під час дії правового режиму воєнного стану здобувачі фахової вищої освіти, які навчаються за денною формою здобуття освіти, оскільки при прийнятті оспорюваного рішення відповідачами-1,2 безпідставно не було враховано, що після 24.02.2022р. рішенням голови Державної прикордонної служби, згідно розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби України від 03.04.2022 року за № 23-7913/0/06-22, обмеження щодо заборони на період дії правового режиму воєнного стану на виїзд за межі території України не застосовуються до громадян України чоловіків віком від 18 до 60 років, які є здобувачами фахової передвищої та вищої освіти, асистентів стажистів, аспірантів та докторантів, що навчаються за кордоном за денною або дуальною формами здобуття освіти. При цьому, і листом головнокомандуючого Збройних сил України від 24.03.2022 року за № 300/1/С/962 вказано територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки (які входять до сфери управління Міністерства оборони України) стосовно призовників військовозобов`язаних, яким надано відстрочку від призову для продовження навчання, зокрема за кордон, у відповідності до частин 9, 15 статті 17 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та абзацу 18 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у військово-облікових документах зробити відповідні записи щодо надання їм відстрочки від призову (призову за мобілізацією), та надання дозволу відповідного керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки для виїзду за кордон.

Згідно роз`яснення, розміщеного на офіційному сайті Держприкордонслужби, для перетину кордону, особа вказана вище має надати документи, які підтверджують їхнє право на виїзд, а саме: студентський квиток або студентську візу; перекладені та нотаріально завірені документи, що підтверджують навчання в іноземному виші; військово-облікові документи із записом про надання відстрочки від призову; довідку, видану територіальним центром комплектування та соціальної підтримки для виїзду за кордон для здобувачів освіти за кордоном.

Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що студенти здобувачі фахової вищої освіти, які навчаються за денною формою здобуття освіти, які мають відстрочку від військової служби під час мобілізації, в особливий період (абз.2 ч.3 ст.23 Закону №№3543-ХП) мають право на перетинання кордону України, що також встановлено та відповідає і вимогам першого речення п.2-6 Правил №57, а саме: у період воєнного стану на перетин державного кордону України мають право військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

А відповідно, після перевірки вказаних документів відповідачі-1,2 зобов`язані були здійснити пропуск позивача через державний кордон України.

Що стосується другого речення п.2-6 Правил №57, а саме: «ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", то проаналізований його зміст суперечить змісту першого речення п.2-6 Правил №57, а саме: у період воєнного стану на перетин державного кордону України мають право військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, тобто, п.2-6 Правил №57 містить два речення різного трактування та які впливають на права та інтереси осіб, до яких ці приписи застосовуються, тому, за загальним правилом, підлягає застосуванню та норма, яка є найбільш сприятливішою для прав і обов`язків таких осіб.

Таким чином, із наведеного можна дійти висновку, що приписи п.2-6 Правил №57 не відповідають критеріям якості закону, його чіткості та передбачуваності, а, відповідно, підлягають застосуванню його норми, які є найбільш сприятливими для прав та інтересів осіб, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, уже в наведеному вище рішенні у справі «Рисовський проти України», а також і у справі «Олександр Волков проти України» від 09.01.2013 року (заява 21722), і у рішенні у справі «Корецький та інші проти України» від 03.04.2008р., які є джерелами права в Україні згідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», у яких наголошується на тому, що закон має бути сформульовано з достатньою чіткістю. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права особи.

Окрім того, у рішенні «Олександр Волков проти України» наголошено на тому, що чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону визначають принцип законності, який чітко співпадає з принципом верховенства права, одним з визначальних проявів якого є принципи «доброго урядування» і «належної адміністрації».

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що, у даному випадку, підлягає застосуванню саме перше речення п.2-6 Правил №57, а саме: у період воєнного стану на перетин державного кордону України мають право військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації з урахуванням вищенаведеної судової практики Європейського суду з прав людини виходячи з вимог ч.2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і доводи відповідача-2 з приводу того, що скасування даного рішення призведе до підриву національної безпеки та оборони, послабить мобілізаційний ресурс та може призвести до масового скасування рішень про не пропуск через кордон як аналогії судового рішення, з огляду на те, що наведені аргументи є лише припущеннями відповідача-2 та жодними доказами не підтверджені, а щодо застосування аналогії судового рішення, то суд зазначає, що таке поняття як «аналогія судового рішення» у процесуальному законі відсутнє, рішення суду стосується конкретної особи, а не всіх громадян України, тому такі аргументи відхиляються судом як неспроможні та безпідставні.

Також, судом враховується і те, що з урахуванням завдань та принципів адміністративного судочинства, обов`язок доказування, принципу правової визначеності, особливостей розподілу обов`язку доказування в адміністративних справах необхідно трактувати будь-які "сумніви" не інакше, як неспроможність суб`єкта владних повноважень переконливо довести обґрунтованість та правомірність власних рішень у спірних правовідносинах, що є невиконанням ним його процесуального обов`язку, при цьому, нездатність державного органу довести обґрунтованість і законність власних дій чи бездіяльності є підставою судового захисту порушених прав позивача. Будь-який інший висновок фактично зводить нанівець всю систему завдань адміністративного судочинства та підриває конституційні засади України, яка в ст.3 Основного Закону визнала, що права і свободи людини (а не державного апарату) та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, перевіривши правомірність прийняття відповідачами-1,2 як суб`єктом владних повноважень та його посадовими особами, суд приходить до висновку, що відповідачі-1,2 при прийнятті оспорюваного рішення діяли не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, при прийнятті спірного рішення про відмову позивачеві у перетинання державного кордону України відповідачі-1,2 допустили порушення прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування оспорюваного рішення.

Також, підлягають і задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача-1 вчинити певні дії, як похідні позовні вимоги, з метою повного, ефективного захисту та відновлення порушеного права, виходячи з такого.

За приписами ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

А у відповідності до вимог ч.3 ст.245 наведеного Кодексу, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

За приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося і у рішеннях Верховного Суду України та Верховного Суду, де вказувалося на те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії), а здійснювалося примусове виконання рішення; «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечувати поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає положенням Конвенції (постанова Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі №21-1465а15; постанова ВП Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі №826/14016/16, від 11.02.2019р. у справі №2а-204/12, постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021р. у справі №910/10011/19).

Отже, адміністративний суд, за загальним правилом, не обмежений у виборі ефективного способу відновлення права особи, порушеного суб`єктом владних повноважень, і вправі обрати найоптимальніший або такий, що відповідає характеру такого порушення та враховує обставини конкретної справи.

Зазначений правовий висновок узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19.05.2021р. у справі №826/13229/16.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що найбільш ефективним способом захисту порушеного права позивача та його відновлення є саме зобов`язання відповідача-1 як суб`єкта владних повноважень здійснити прикордонний контроль та прийняти рішення щодо пропуску через державний кордон України при виїзді з України, громадянина України ОСОБА_1 з урахуванням вимог ч.3 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, що є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

В той же час, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідачів-1,2 задоволенню не підлягають, оскільки вони є зайвими та самі по собі (без визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення), не можуть призвести до захисту та відновленню порушених прав позивача, виходячи з того, що оцінка таких дій надається судом при перевірці правомірності прийняття оспорюваного рішення, тому у цій частині у задоволенні позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин підлягають стягненню з бюджетних асигнувань відповідача-1 на користь позивача судові витрати позивача, понесені ним по сплаті судового збору у розмірі 496,20 грн., виходячи із розрахунку 992,40 грн. (сплаченого судового збору за квитанцією від 30.08.2022р.) / 2, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам за нормами ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), до відповідача-2: Інспектора прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) майстра-сержанта ОСОБА_2 про визнання протиправними дій, скасування рішення від 22.09.2022р. та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) про відмову у перетинанні кордону України, громадянину України, який досяг 16-річного віку ОСОБА_1 від 22.09.2022р.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) здійснити прикордонний контроль та прийняти рішення щодо пропуску через державний кордон України при виїзді з України, громадянина України ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 ).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) - ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 ) - витрати по сплаті судового збору у розмірі 496 грн. 20 коп. (чотириста дев`яносто шість грн. 20 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва