Справа № 520/14880/21
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2022-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 р.Справа № 520/14880/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Прокопчук І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2021, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, повний текст складено 12.11.21 по справі № 520/14880/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби

про скасування вимоги про сплату боргу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби , в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф - 216527-56 від 25.05.2021 р., якою визначено суму зобов`язання зі сплати єдиного внеску у розмірі 11440,86 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано противправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Харківській області сплату боргу (недоїмки) за № Ф-216527-56 від 25.05.2021, якою визначено суму зобов`язання зі сплати єдиного внеску у розмірі 11 440,86 гривень. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 908,00 грн.

Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби, не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу , вважає рішення суду таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, з викладенням в ньому висновків, які не відповідають обставинам справи . На думку апелянта, суд першої інстанції невірно застосував приписи п. 1 ч. 2 ст. 6, ст. 4, ч. 7-8, ст. 9, ст. 7 Закону України від 07.08.2010 № 2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного соціального внеску від 20.04.2015 No 449 (далі - Інструкція 449), Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску від 14.04.2015 No 435, а саме п.16 розділу II Порядку N° 435 (далі - Порядок No 435). Звертає увагу суду апеляційної інстанції саме на підставі чого була сформована вимога про сплату боргу, та рішення про застосування штрафних санкцій відповідно до п. 3 розділу VI Наказу № 449 органи доходів і зборів надсилають платнику вимогу про сплату боргу, якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Зазначає , що згідно реєстраційних даних автоматизованої інформаційної системи «Податковий блок» ФОП ОСОБА_1 має право на користування пільгою по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 10.12.2008 року як пенсіонер за віком. Однак, позивачем самостійно подано Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску фізичними особами - підприємцями (далі - Звіт) (додаток 5 таблиця 2) за 2020 рік, в якому самостійно визначено розмір єдиного соціального внеску до сплати в розмірі 11 440,86 гривень . Просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2021 , ухваливши по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції підтверджено , що ОСОБА_1 є пенсіонерка за віком, здійснює діяльність як фізична особа-підприємець, має свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю. Знаходиться на обліку як фізична особа підприємець, що перебуває на спрошеній системі оподаткування, та здійснює діяльність у сфері права. Як адвокат також має виключний вид діяльності у сфері права (при цьому доходів не отримує). Тобто види діяльності співпадають.

ОСОБА_1 як особа, що проводить незалежну діяльність надала до контролюючого органу Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого страхового внеску за.2020 рік .

Сума нарахованого єдиного внеску за 2020 рік склала 9595,30грн.

З наданих копій Звіту та документів про перерахування належних до сплати сум вбачається, що ОСОБА_1 перераховано 9597,18грн. єдиного внеску за 2020 рік; 3117,18грн. сплачено 21.02.2020; 3180,00грн. сплачено 05.10.2020року, 3300,00грн. сплачено 16.01.2021року.

Головним управлінням ДПС у Харківській області направлено позивачу вимогу від 25.05.2021 No Ф-216527-56 про сплату боргу (недоїмки) в якій зазначено, що станом на 31 травня 2021 року має заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (ЄСВ) в розмірі 11440,86 грн

Не погоджуючись із прийнятим рішенням позивач звернулася до суду з зазначеним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що вимога про сплату боргу (недоїмки) No Ф-216527-56 від 25.05.2021року, на суму 11440,86грн. є необґрунтованою та протиправною.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, виходячи з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VІ.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 Закону № 2464-VІ єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно ч.1 ст.4 цього Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є:

фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п.4);

особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності (п.5).

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

У свою чергу, незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Виходячи з наведених норм, суд першої інстанції правильно вказав, що законодавець розмежовує платників єдиного внеску на фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

При цьому Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»№ 2464-VІ не визначає такого платника єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.

Позивач є платником єдиного внеску - фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, тобто є платником єдиного внеску в розумінні пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону № 2464-VІ взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 4, 5, 5-1, 15 та16 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб.

Відповідно до пункту 65.1 статті 65 ПК України, взяття на облік фізичних осіб - підприємців у контролюючих органах здійснюється за податковою адресою на підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, наданих державним реєстратором згідно із Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

За змістом пункту 65.2 статті 65 ПК України облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів.

Податковий кодекс України передбачає обов`язок самозайнятих осіб стати на облік у контролюючому органі. При цьому, такий обов`язок передбачено у разі коли особа здійснює підприємницьку діяльність, а також у разі, коли особа здійснює незалежну професійну діяльність.

Контролюючий орган відмовляє у повторному взятті на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа. Такий обов`язок контролюючого органу передбачено підпунктом 65.4.4 пункту 65.4 статті 65 ПК України.

Якщо особа взята на облік як самозайнята особа, яка здійснює підприємницьку діяльність, вона не повинна повторно ставати на облік та подавати документи як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

Відповідно до пунктів 178.1 та 178.2 статті178 ПК України, особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу. Доходи громадян, отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Отже, податковим законодавством виключена можливість подвійного взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність та є фізичною особою-підприємцем.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

З аналізу зазначених положень законодавства вбачається, що адвокатська діяльність підпадає під визначення незалежної професійної діяльності, оподаткування доходів від отримання якої регулюється статтею 178 ПК України.

Разом з тим, відповідно до положень частини 4 пункту 6.7 Розділу VI Порядку обліків платників податків та зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1588 від 09.12.2011, якщо фізична особа зареєстрована як підприємець та при цьому така особа провадить незалежну професійну діяльність, така фізична особа обліковується у контролюючих органах як фізична особа - підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.

У такому разі фізична особа зобов`язана подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу до контролюючого органу за місцем свого постійного проживання заяву за формою № 5-ОПП з позначкою «Зміни» та копію документа, що підтверджує право фізичної особи на провадження незалежної професійної діяльності, визначеного у підпункті 1 цього пункту.

Як зазначено вище, законодавець розмежовує статус фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, при цьому порядок обліку та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями з ознакою провадження незалежної професійної діяльності Законом №2464-VІ не передбачений.

З огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», здійснення саме адвокатської діяльності у поєднанні з перебуванням на податковому обліку як фізичної особи-підприємця з ознакою провадження незалежної професійної діяльності вимагає подання звітності саме щодо такої діяльності, тобто звітності про адвокатську діяльність, що робилось позивачем.

Звітність як фізичною особою-підприємцем не подавалось, що не заперечується відповідачем.

Зокрема, у 2017-2020 роках звітність подавалась позивачем як особою, що провадить незалежну професійну діяльність- адвокатом.

Відповідно до вимог п.п. 6, 7 ст. 13 Закону № 2464-VI та розділу VI Інструкції "Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 р. № 449, органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Приписами статті 25 Закону та пункту 3 Розділу VI Інструкції "Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом. (п. 3 Розділу VI Інструкції)

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Так, як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДПС у Харківській області направлено позивачу вимогу від 25.05.2021 No Ф-216527-56 про сплату боргу (недоїмки) в якій зазначено, що станом на 31 травня 2021 року має заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (ЄСВ) в розмірі 11440,86 грн

У відзиві на позов податковий орган вказує , що згідно реєстраційних даних автоматизованої інформаційної системи «Податк блок» ФОП ОСОБА_1 має право на користування пільгою по сплаті єдиного внеску) загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 10.12.2008 року як пенсіонер віком. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 мала право самостійно визначення страхового внеску у 2020 році шляхом подання до контролюючого органу Звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску , вказаним правом ФО-П ОСОБА_1 скористалася, надавши до ГУ ДПС у Харківській області звітність з єдиного соціального внеску за 2020 рік та самостійно визначивши суму єдиного соціального внеску у розмірі 9 595,30 грн, яка підлягає сплаті до бюджету.

В апеляційній скарзі податковий орган вказує , що позивачем самостійно подано Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску фізичними особами - підприємцями (далі - Звіт) (додаток 5 таблиця 2) за 2020 рік, в якому самостійно визначено розмір єдиного соціального внеску до сплати в розмірі 11 440,86 гривень.

Тобто , враховуючи доводи податкового органу , викладені у відзиві на позов та в апеляційній скарзі , оскаржувана податкова вимога сформована лише із суми несвоєчасно сплаченого позивачем єдиного соціального внеску за 2020 рік, самостійно визначеного у поданому Звіті за 2020 рік.

При цьому , податковим органом зазначені різні суми єдиного внеску за 2020 рік самостійно визначеної позивачем у звіті, які податковий орган вважає несплаченими своєчасно , що стало підставою для прийняття оскаржуваної вимоги.

Колегія суддів дослідила наявний у справі звіт , який подано позивачем до податкового органу та самостійно визначено суму єдиного соціального внеску саме у розмірі 9 595,30 грн за 2020 рік.

Також, в матеріалах справи містяться документи в підтвердження сплати ОСОБА_1 9597,18грн. єдиного внеску за 2020 рік.

Таким чином ОСОБА_1 виконала зобов`язання по сплаті ЄСВ, тобто заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (ЄСВ) за 2020 р відсутня.

Колегія суддів звертає увагу на постанову Верховного Суду, якою скасовано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2020, а справа №520/13377/19 направлена на новий розгляд до суду першої інстанції зазначено, що судами не було досліджено: - платіжні доручення про сплату грошового зобов`язання; - не досліджено зворотній бік облікової картки платника податку на предмет черговості сплати коштів та напрямок зарахування.

Верховним Судом в постанові від 10.12.2019 у справі №440/665/19 вказано, що посилаючись в акті перевірки на вимоги пункту 87.9статті 87 Податкового кодексу України, податковий орган зобов`язаний був навести в цьому акті обґрунтовані відомості про проведені ним зарахування, відображені ним в інтегрованих картках платника.

Колегія суддів зазначає , що перевірка правильності нарахування та сплати єдиного внеску податковим органом у відношення позивача не проводилась.

Суд наголошує, що відповідачем не надано ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції жодних розрахунків суми недоїмки з вказанням дати її виникнення, яка визначена в оскаржуваній вимозі, не надано розрахунків з вказанням сум боргу, на погашення яких відповідач спрямовав перераховані позивачем до бюджету грошові кошти в сумі 9597,18 грн. Не було зазначено відповідачем які суми недоїмки зі сплати єдиного внеску обліковувалися за позивачем на час прийняття оскаржуваної вимоги , чи нараховувалась пеня та застосовувались штрафні санкції та яким чином вони погашалися. З інтегрованої картки , яка міститься в матеріалах справи також не можливо встановити вищевказані обставини.

Податковим органом взагалі ні у відзиві на позов, ні в апеляційній скарзі не наведено підстав та обґрунтувань правомірності прийняття оскаржуваної вимоги саме у розмірі 11440,86 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те , що саме до компетенції контролюючого органу віднесено перевірку сплати єдиного внеску у відповідному розмірі, тоді як суд перевіряє обґрунтованість рішення податкового органу, зокрема, й у частині розрахунків, однак не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. В свою чергу рішення, в якому недійсну частину не можна виокремити, ідентифікувати, є недійсним в цілому.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом в постанові від 23.06.2020 у справі №817/1785/17.

Колегія суддів зазначає , що зважаючи на те, що позивачем отриманий дохід в межах одного виду діяльності, нарахування ЄСВ позивачу окремо ще і як фізичній особі-підприємцю спричиняє подвійну його сплату, оскільки такий внесок сплачувався позивачем самостійно, згідно з поданою звітністю в межах такої діяльності як особою, що провадить незалежну професійну діяльність.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Оскільки позивач як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність, сплачував єдиний внесок у порядку та розмірах, визначених законодавством, звітності як фізична особа-підприємець не подавав, доходу як фізична особа-підприємець не отримував, перевірки з цього питання не проводилось, це виключає обов`язок по сплаті у спірний період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, який не отримував дохід від підприємницької діяльності.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особою що проводить незалежну професійну діяльність і перебуває на обліку як фізична особа-підприємець, яка не отримувала доходу від такої підприємницької діяльності, спричиняє подвійну його сплату, що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

За практикою Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правил про прийняття рішення на користь платників податків, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справа Серков проти України, заява № 39766/05, параграф 43).

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі № 520/3939/19.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З наведених підстав, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф - 216527-56 від 25.05.2021 р. є протиправною та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Жодних інших обґрунтувань та аргументів, які б доводили правомірність спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) в апеляційній скарзі не наведено. Суд зазначає, що доводи апеляційної скарги відповідача є ідентичними тим, які були висловлені в суді першої інстанції та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи, інших обґрунтувань в апеляційній скарзі наведено не було.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у справах у справах № 265/6582/16-ц, № 487/10128/14-ц, № 487/10132/14-ц, № 924/1473/15 звертала увагу на те, що відповідно до принципу juranovitcuria («суд знає закони») навіть неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів вважає, що відсутні в розумінні ст.139 КАС України правові підстави для розподілу судових витрат по даній справі.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2021 по справі № 520/14880/21 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) О.А. Спаскін Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 26.12.2022 року