Справа № 520/17858/21
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2022-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 р. Справа № 520/17858/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 (суддя: Панов М.М., м.Харків) по справі № 520/17858/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі по тексту відповідач, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0-2030 від 02.06.2021.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення відповідача є протиправним та таким, що прийняте всупереч нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 по справі № 520/17858/21 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0-2030 від 02.06.2021.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 2034 (дві тисячі тридцять чотири) грн. 15 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України ().

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, з викладенням в ньому висновків, які не відповідають обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 по справі № 520/17858/21, ухваливши у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач надав розрахунок податкового повідомлення-рішення від 02.06.2021 № 0-2030, винесеного за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2020 рік, сума якого становить 203413,31 грн.: 4689,40*47,23/12*11=203413,31, де 4698,40 - площа нерухомості, 47,23 ставка податку на 2020 рік, 11 кількість місяців, за які здійснено нарахування. Зазначає, що відповідачем не порушено строків розгляду скарги ОСОБА_1 на податкове повідомлення-рішення, оскільки з 29.05.2020 набрав чинності Закон України від 13.05.2020 № 591, відповідно до якого зупиняється перебіг строків, встановлених статтею 56 ПКУ (в частині процедури адміністративного оскарження) щодо скарг платників податків, що надійшли (надійдуть) по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину встановленого КМУ на всій території України з метою запобіганню поширенню на території України короновірусної хвороби (COVID-19), та/або які не розглянуті станом на 18.03.2020. Таке зупинення не породжує будь-яких наслідків, передбачених ст. 56 ПК України. Також зазначив, що відсутність розрахунку до оскаржуваного у цій справі податкового повідомлення-рішення не є безумовною підставою для його скасування та не свідчить про безпідставність нарахованих податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позивачу.

Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, з викладених підстав, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до відомостей з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, є власником об`єкту нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з відомостями зазначеного Реєстру, об`єктом нерухомого майна є нежитлове приміщення, адміністративно-складський комплекс: будівля літ. «А-2» площею 4196,6 кв.м., будівля літ. «Б-1» площею 323,2 кв.м., будівля літ. «В-1» площею 73, 4 кв.м., будівля літ. «Д-1» площею 79,4 кв.м:., будівля літ. «Е-1» площею 11,3 кв.м., будівля літ «Г-1» площею 14,5 кв.м,.

28 липня 2021 року позивачем було отримано поштове відправлення №064 з вкладеним податковим повідомленням-рішенням №0-2030 від 02.06.2021 Головного управління ДПС у Харківській області, яким позивачу згідно з п.п. 54.3.3. пункту 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2020 рік, у розмірі 203413,31 грн..

Позивач, не погоджуючись з винесеним відповідачем податковим повідомленням-рішенням та нарахованою сумою податкового зобов`язання, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення суб`єкт владних повноважень діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано та без з`ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішень. Судом, зокрема, зазначено, що відповідач не надав обґрунтування щодо застосування саме такої ставки податку, який саме тип нежитлової будівлі взято за основу для нарахування податку та на підставі якого рішення сільської, селищної, міської ради застосовано ставку податку.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 10.3 ст. 10 Податкового кодексу України (далі по тексту ПК України), місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Положення підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначають, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

У відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Підпунктом 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України визначено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Так, рішенням Дергачівської міської ради ХІV VII скликання «Про застосування ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з 01 січня 2019 року» № 7 від 31 серпня 2018 року (відповідно до інформації, розміщеної на офіційному вебсайті Дергачівської міської ради, застосовується і у 2020 році), керуючись абзацами другим і третім пункту 284.1 статті 284 Податкового кодексу України, Постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 № 483 «Про затвердження форм типових рішень про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», пунктом 24 частини першої статті 26, статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та з урахуванням діючого Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Дергачівської міської ради, затвердженого рішенням № 3 XI сесії Дергачівської міської ради VII скликання від 30 червня 2016 року, із змінами, внесеними згідно рішення № 44 XIX сесії Дергачівської міської ради VII скликання від 31 січня 2017 року, міська рада вирішила: 1. Застосувати на території Дергачівської міської ради: 1) ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з додатком 1.

За змістом Додатку №1 до вказаного рішення, за кодом класифікації будівель та споруд 1252.9 «Резервуари, силоси та склади» застосовується ставка податку за 1 кв. метр - 0,25% розміру мінімальної заробітної плати.

Колегія суддів зазначає, що для справляння податку у порядку ст. 266 Податкового кодексу України визначальними кваліфікуючими ознаками кожного окремого об`єкту нерухомого майна як об`єкту стягнення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є: 1) місце розташування об`єкта (тобто адреса будівлі); 2) тип об`єкта (тобто тип чи категорія будівлі).

Пунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 ч. 1 ст. 14 Податкового кодексу України об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані законодавцем за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.

Інструментом ідентифікації об`єктів нерухомості в частині їх належності до відповідних типів нерухомого майна є, зокрема, Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507 (ДК 018-2000) (далі потексту Класифікатор, ДК 018-2000), який, як складова частина Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації, призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні.

Визначення належності суб`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором.

ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна.

В Розділі І Вступ ДК 018-2000 вказано, що будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення. Головне призначення повинне бути визначене таким чином: обчислюється відсоткове співвідношення площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання; потім будівля класифікується за методом "згори - донизу". Будівлю спочатку відносять до розділу (один розряд коду), що охоплює всю чи більшу частку всієї її загальної площі. Далі їх відносять до підрозділу (два розряди коду) - житлові будівлі, нежитлові будівлі за найбільшою питомою вагою площі в цій будівлі. Наступним кроком визначається група (три розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі в межах підрозділу. Нарешті, вибирається належність будівлі до класу (чотири розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі в межах групи.

Як встановлено вище, згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, а саме адміністративно-складського комплексу, загальною площею 4698,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 : будівля літ. «А-2» площею 4196,6 кв.м, будівля літ. «Б-1» площею 323,2 кв.м, будівля літ. «В-1» площею 73,4 кв.м., будівля літ. «Д-1» площею 79,4 кв.м, будівля літ. «Е-1» площею 11,3 кв.м., будівля літ. «Г-1» площею 14,5 кв.м..

Будівля літ «А-2» загальною площею 4196,6 кв.м., код ДКБС 1252.9, функціональне призначення: адміністративні приміщення - 238,1 кв.м.; склади прод- та промтоварів - 3633,1 кв.м.; приміщення загального користування (коридори, тамбури, підсобне приміщення, тощо) - 325,4 кв.м.

Будівля літ «Б-1» загальною площею 323.2 кв.м., код ДКБС 1220.9, функціональне призначення: адміністративні приміщення - 47,1 кв.м.; їдальня з кухнею - 48,9 кв.м.; приміщення загального користування (коридори, тамбури, вмивальня, вбиральня, душова, підвал) - 94,6 кв.м.; побутові приміщення (підсобні) - 132,6 кв.м.

Будівля літ «В-1» загальною площею 73,4 кв.м,. код ДКБС 1252.9, функціональне призначення: склад промтоварів;

Будівля літ «Г-1» загальною площею 14.5 кв.м., код ДКБС 1252.9, функціональне призначення: забезпечення доступу на територію;

Будівля літ «Д-1» загальною площею 79.4 кв.м., код ДКБС 1220.9, функціональне призначення: побутова будівля;

Будівля літ «Е-1» загальною площею 11.3 кв.м.. код ДКБС 1252.9, функціональне призначення: для технічного обслуговування будівель та обладнання складського комплексу.

Позивач з метою підтвердження правильно проведеної класифікації об`єктів нерухомості звернувся до Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» (ДП ДНДІАСБ) з відповідною заявою та доданим до неї переліком об`єктів нерухомого майна та іншими документами.

За результатом розгляду зазначеної заяви та доданих до неї документів позивач отримав експертний висновок АС №2122103 від 09.08.2021, затверджений в.о. директора Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві». Вказаним експертним висновком підтверджено, що класифікація за Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018:2000 в Переліку нерухомого майна, наведеному в додатку 1 до листа фізичної особи ОСОБА_1 від 06.08.2021 (6 - об`єктів), відповідає чинним нормативним вимогам і може бути використана, не обмежуючись, для цілей, визначених ДК 018:2000.

Згідно з Додатком №1 до Рішення №7 від 31 серпня 2018 року Дергачівської міської ради ХІV VII скликання «Про застосування ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з 01 січня 2019 року», за кодом класифікації будівель та споруд 1252.9 «Склади та сховища інші» застосовується ставка податку за 1 кв. метр - 0.25% розміру мінімальної заробітної плати.

Таким чином, з огляду на вказані вимоги Податкового кодексу України та, враховуючи рішення Дергачівської міської ради, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ОСОБА_1 повинен розраховуватися за ставкою 0,25% розміру мінімальної заробітної плати за 1 квадратний метр за податковий період - 2020 рік.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що зі спірного податкового повідомлення-рішення №0-2030 від 02.06.2021 неможливо встановити як саме відповідачем було проведено розрахунок податкового зобов`язання, яку ставку податку, що слугувала базою для нарахування податкового зобов`язання, застосовано, та чи враховано, крім даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інші відомості, зокрема, документи про право власності.

Приписами п.п. 2 п. 29 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, встановлено вичерпний перелік відомостей, які вносяться до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, який, відповідно, не передбачає можливості внесення відомостей про класифікацію будівель та споруд за державним класифікатором ДК 018-2000, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507.

Як вбачається з оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №0-2030 від 02.06.2021, відповідач застосував іншу ставку для обрахування податку, ніж передбачена чинним податковим законодавством.

Так, відповідачем у відзиві на позов зазначено, що згідно зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», мінімальна заробітна плата у 2020 році становила 4723 гривні, з огляду на що ставка податку, яка врахована контролюючим органом при визначенні розміру суми податкового зобов`язання, за спірним податковим повідомленням-рішенням становить 47, 23 грн.. Розрахунок податкового повідомлення-рішення від 02.06.2021 №0-2030 (за 2020 рік на суму 203413,31 грн.) за комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 4698,40 кв.м.: 4698,40*47,23/12*11= 203413,31 грн., де 4698,40 - площа нерухомості; 47,23 - ставка податку за 2020 рік, 11 - кількість місяців, за які здійснено нарахування.

Разом з тим, відповідачем не надано обґрунтування щодо застосування саме такої ставки податку, а також не зазначено який тип нежитлової будівлі взято за основу для нарахування податку та на підставі якого рішення сільської, селищної, міської ради застосовано ставку податку.

При цьому, колегія суддів зазначає, що розмір податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, щодо вказаного об`єкту нерухомого майна повинен складати: 4698,40*11,8075=55476,36 грн., де 4698,40 - площа нерухомості; 10,8075 - ставка податку за 2020 рік (0,25% мінімальної заробітної плати).

Верховний Суд у постановах від 25 квітня 2019 року у справі №823/994/17, від 25 березня 2019 року у справі № 823/1248/17, від 07 грудня 2021 року у справі №823/1917/21 зазначив, що неправильність визначення контролюючим органом ставки податку, зокрема і у випадку застосування положень нормативного акту, який визнаний недійсним у судовому порядку, свідчить про неправомірність такого податкового повідомлення-рішення, однак лише у частині суми такого податкового зобов`язання. При цьому, за встановлення обставин про дійсну ставку податку, суди не позбавлені можливості виділення з загальної суми податкового зобов`язання, визначеного спірними податковими повідомленнями-рішеннями, сум податкового зобов`язання нарахованого правомірно.

Необхідно враховувати, що нерухоме майно, загальною площею 4698,40 кв.м., розташоване за адресою Харківська обл., Дергачівський р-н., м. Дергачі, провулок Залізничний, 5, що належить позивачу, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що не заперечується сторонами у справі.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для нарахування позивачу, як власнику нерухомого майна, що є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, грошового зобов`язання за 2020 рік в сумі 55476,36 грн..

Разом з тим податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0-2030 від 02.06.2021 в частині нарахування позивачу решти суми грошового зобов`язання є протиправним та підлягає скасуванню.

Посилання позивача на протиправність спірного податкового повідомлення-рішення, з огляду на відсутність додатку до нього у виді розрахунку суми грошового зобов`язання, колегія суддів вважає необґрунтованим, з огляду на наступне.

Згідно з абз. 5 п. 58.1 ст. 58 ПК України, податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов`язання та/або зменшення суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, або заниження чи завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов`язань платника податків; суму грошового зобов`язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення результатів господарської діяльності або від`ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов`язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про необхідність складення та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної/розрахунку коригування до неї або про необхідність виправлення помилок, допущених під час зазначення реквізитів податкової накладної, у випадках, передбачених цим Кодексом; попередження про наслідки несплати грошового зобов`язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.

До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій.

Як передбачено пунктом 9 розділу ІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року №1204, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за №124/28254, до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності), зменшення (збільшення) суми податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та пені із зазначенням у ньому дати та номера декларації (уточнюючого розрахунку), звіту за відповідний звітний період, щодо якого здійснюється розрахунок, та/або іншої інформації, необхідної для їх визначення.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання лише за його наявності, тобто, складання розрахунку грошового зобов`язання, визначеного у податковому повідомленні-рішення, не є обов`язковим.

Разом з тим, слід зазначити, що оскаржуване позивачем у даній справі податкове повідомлення-рішення має всі реквізити, передбачені положеннями статті 58 Податкового кодексу України.

Відтак, твердження позивача про те, що відсутність розрахунків податкового зобов`язання є підставою для скасування останнього не узгоджуються із нормами ПК України та процесуального законодавства. Такі обставини не можуть виключати обов`язок платника податку сплачувати його в порядку і розмірах, встановлених законом.

Зазначені висновку суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 25.02.2021 у справі № 820/302/17 та від 17.02.2022 у справі №815/4330/17.

Окрім цього, в матеріалах справи наявний розрахунок податкового зобов`язання, яким податковий орган керувався при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.

Оцінюючи доводи позивача про порушення ДПС України пункту 56.9 статті 56 ПК України при розгляді скарги ОСОБА_1 , поданої в порядку адміністративного оскарження, та наявності підстав для скасування спірного податкового повідомлення-рішення, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до пункту 56.8 статті 56 ПК України, контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

При цьому, відповідно до п. 56.9 ст. 56 ПК України, керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся зі скаргою від 06.08.2021 №б/н до Державної податкової служби України у відповідності до статті 56 Податкового кодексу України та Порядку оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду контролюючими органами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №916 від 21.10.2015.

Скаргу до ДПС України на податкове повідомлення-рішення №0-2030 від 02.06.2021 було направлено позивачем цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення 06.08.2021 (номер відправлення 684) та вручено адресату 09.08.2021.

Як вбачається з пояснень позивача, згідно з інформацією, отриманою в телефонному режимі від служби діловодства ДПС України, скарга ОСОБА_1 від 06.08.2021 зареєстрована в ДПС України за вхідним номером П/2172/ДЗН від 09.08.2021, тобто ДПС України не дотримано строк розгляду скарги, що не переконання останнього є підставою для її задоволення та скасування податкового повідомлення-рішення.

Поряд з цим колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 52-8 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК України, тимчасово, на період по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків, встановлених, зокрема, статтею 56 цього Кодексу (в частині процедури адміністративного оскарження) щодо скарг платників податків (крім скарг щодо законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та/або з від`ємного значення з податку на додану вартість), що надійшли (надійдуть) по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), та/або які не розглянуті станом на 18 березня 2020 року. Таке зупинення не породжує будь-яких наслідків, передбачених статтею 56 цього Кодексу.

Таким чином, з урахуванням пункту 52-8 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК України, колегія суддів приходить до висновку, що твердження позивача про порушення ДПС України строків розгляду скарги на спірне податкове повідомлення-рішення не може бути підставою для його скасування.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами до п. 1, п. 4 ч.1ст.317 КАС України, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 по справі № 520/17858/21 підлягає скасуванню, а адміністративний позов ОСОБА_1 - частковому задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0-2030 від 02.06.2021 в частині визначення ОСОБА_1 грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 147936,95 грн., у задоволені решти позовних вимог належить відмовити.

Частиною 6 ст. 139 КАС України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як свідчать матеріали справи, позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру в розмірі 2034,15 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним документом.

З урахуванням висновку суду апеляційної інстанції про часткове задоволення вимог позивача, колегія суддів, здійснюючи розподіл судових витрат у справі, дійшла висновку про необхідність стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у загальному розмірі 554,71 грн. за подання позивачем позовної заяви.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243,250,308,311,315,317,321,325,326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 по справі № 520/17858/21 - скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області №0-2030 від 02.06.2021 в частині визначення ОСОБА_1 грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 147936,95 грн..

В іншій частині адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області () витрати зі сплати судового збору в сумі 554 (п`ятсот п`ятдетят чотири) грн. 71 коп. .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова В.Б. Русанова