Справа № 2а-549/10/1570
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2022-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 2а-549/10/1570

адміністративне провадження № К/9901/16468/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є.,

за участю:

секретаря судового засідання - Вітковської К.М.,

представника позивача - Котова С.О.,

представника відповідача - Бутрик А.О.,

прокурора - Шелеста М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року (головуюча суддя Корой С.М.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року (колегія суддів у складі: головуюча суддя - Шевчук О.А., судді - Бойко А.В., Федусик А.Г.) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області, Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю Прокуратури Суворовського району м. Одеси, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

установив:

У січні 2010 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області, Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області (правонаступник - Головне управління Державної податкової служби в Одеській області (далі - ГУ ДПС в Одеській області), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції Суворовського району м. Одеси від 30 грудня 2009 року №/0, №/0, №/0, №.

Обґрунтовуючи неправомірність спірних рішень, позивач вказував, що твердження контролюючого органу про отримання та неоприбуткування позивачем грошових коштів відповідно до укладених з фізичними особами угод про взаємні зобов`язання, - не відповідають дійсності та не підтверджені належними доказами; жодних угод, про які зазначено в акті перевірки, позивач не укладав та грошових коштів за цими договорами не отримував.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2015 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 вересня 2016 року скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2015 року, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року позов задоволено. Одним із суддів Одеського окружного адміністративного суду, який входив до складу колегії, визначеної для розгляду цієї справи, заявлено окрему думку, в якій висловлено незгоду із результатом вирішення спору та мотивами колегії суддів.

За наслідками апеляційного розгляду 24 лютого 2021 року П`ятим апеляційним адміністративним судом залишено без змін постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій ГУ ДПС в Одеській області звернулось із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалені судами рішення й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржником зазначено неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадках, передбачених пунктами 1, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Як стверджує заявник касаційної скарги, інформація та копії документів, надані управлінням податкової міліції ДПА в Одеській області свідчать про те, що позивачем з громадянами «замовниками» укладались угоди про взаємні зобов`язання, відповідно до яких підприємець за дорученням «замовника» виконує роботи з обробки приміщень квартир, а замовники, своєю чергою, сплачують підприємцю зафіксовану у договорі вартість загальної площі квартири у виконаних роботах частковими внесками. Документів, які підтверджують фактичне здійснення підприємцем вказаних вище робіт та акти виконаних робіт до перевірки не надано. Наявність вказаних угод, пояснення осіб, з якими укладались такі угоди, на думку відповідача, свідчать про отримання позивачем обумовлених внесків. Однак, оримання грошових коштів не відображено (оприбутковано) позивачем у книзі обліку доходів та витрат, звітах платника єдиного податку, деклараціях про доходи.

У світлі зроблених судами попередніх інстанцій висновків та заявленої підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідач звертає увагу на застосування судами норм права без урахування висновків, висловлених Верховним Судом у постанові від 19 травня 2020 року (справа №826/10104/16), суть яких зводиться до того, що «висновок про відсутність факту здійснення господарських операцій може ґрунтуватися лише на встановлених обставинах щодо повної відсутності відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат, або у разі, коли такі документи є недостовірними, тобто не відображають реальних подій (господарської операції), оскільки, як зазначалося вище, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, з урахуванням того, що відсутність окремого договору у вигляді єдиного документу або наявність/відсутність певних додатків до договору не відміняють факту здійснення господарської операції, якщо наявні всі первинні документи, що її підтверджують». Натомість, у справі, яка розглядається, суди, на думку податкового органу, дійшли безпідставного висновку про те, що укладені договори із наявністю у них розписок про передачу грошових коштів, а також свідчення громадян, які фігурували в них, - не є достатнім та належним доказом здійснення позивачем обумовленої у договорах діяльності.

Наполягаючи на порушенні судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права (пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України) відповідач вказує, що суди не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не дослідили належним чином зібрані у справі докази, які свідчать на користь позиції контролюючого органу про порушення позивачем податкової дисципліни. На думку відповідача, судами так і не було достовірно з`ясовано ключове питання, яке має правове значення для вирішення цього спору, а саме - чи отримував позивач грошові кошти в рамках укладених протягом 2007-2009 років договорів про взаємні зобов`язання з фізичними особами.

У письмових доповненнях до касаційної скарги відповідач звертає увагу на те, що судом апеляційної інстанції не враховано обставин, встановлених в рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року у цивільній справі №523/17876/17, щодо укладення ФОП ОСОБА_1 договорів із фізичними особами про взаємні зобов`язання та отримання від останніх відповідних внесків у грошовій формі.

У відзиві на касаційну скаргу та у додаткових поясненнях по справі позивач просить залишити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін як законні й обґрунтовані, а скаргу контролюючого органу - без задоволення, повністю підтримуючи висновки й мотиви, з яких виходили суди при ухваленні рішень. Вважає, що правові висновки Верховного Суду, на які посилається відповідач у своїй касаційній скарзі, є нерелевантними до спірних правовідносин, й, більш того, відповідачем під час неодноразових слухань цієї справи не було доведено належними й допустимими доказами факт отримання позивачем як підприємцем грошових коштів від фізичних осіб, про яких йдеться в акті перевірки.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав свою правову позицію, викладену в поданій ним касаційній скарзі, й наполягав на задоволенні останньої.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи та аргументи, наведені ним в судах попередніх інстанцій, просив залишити касаційну скаргу без задоволення.

Прокурор в судовому засіданні підтримав доводи й вимоги касаційної скарги контролюючого органу, просив її задовольнити.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) в судове засідання не прибули, явку представників не забезпечили, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду справи. Пояснень чи клопотань до касаційного суду також не скеровували.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, прокурора, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ФОП ОСОБА_1 27 січня 2007 року зареєстрований Виконавчим комітетом Одеської міської ради як фізична особа-підприємець. За даними Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України основними видами діяльності позивача за КВЕД є: 54.25.1. Інші спеціалізовані будівельні роботи, 51.19.0. Посередництво в торгівлі товарами широкого асортименту, 70.20.0. Здавання в оренду власного нерухомого майна, 71.31. Діяльність агентств нерухомості, 93.05.0. Надання інших індивідуальних послуг.

Посадовими особами відділу податкового контролю фізичних осіб управління оподаткування та аудиту фізичних осіб ДПА в Одеській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку фінансово-господарської діяльності з питань дотримання суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 30 січня 2007 року по 30 вересня 2009 року, за результатами якої 9 грудня 2009 року складено акт.

Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем: статті 1 Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» (далі - Указ №727/98), в результаті чого обсяг виручки від реалізації товарів (робіт та послуг) підприємця за 1 півріччя 2007 року перевищив 500000 грн (на суму 293140,80 грн); статті 5 Указу, в результаті чого підприємець не перейшов на загальну систему оподаткування обліку та звітності з 1 липня 2007 року та безпідставно перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності у 2008-2009 роках; пункт «в» пункту 19.1 статті 19 Закону України від 22 травня 2003 року №889-ІV «Про податок з доходів фізичних осіб» (далі - Закон №889-ІV) та пункту 4 статті 14 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №13-92 «Про прибутковий податок з громадян» (далі - Декрет КМУ №13-92), в результаті чого підприємцем не подано до ДПІ у Суворовському районі м. Одеси податкові декларацій про доходи від підприємницької діяльності за 2-3 квартали 2007 року, 1-2 квартали 2008 року, 1-3 квартали 2009 року; статей 13, 14 Декрету КМУ №13-92, в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 706' 353,50 грн; пункту 9.4 статті 9 Закону України від 3 квітня 1997 року №168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (далі - Закон №168/97-ВР), в результаті чого підприємець не зареєструвався як платник податку на додану вартість у червні 2007 року; підпункту 7.8.1 пункту 7.8 статті 7 Закону №168/97-ВР, підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Закону України від 21 грудня 2000 року №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов`язання платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (далі - Закон №2181-ІІІ), в результаті чого підприємцем не надано до ДПІ у Суворовському районі м. Одеси податкові декларації по ПДВ за червень 2007 року - вересень 2009 року; підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3, пункту 4.1 статті 4, підпункту 6.1.1 пункту 6.1 статті 6, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону №168/97-ВР, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, всього в сумі 1' 798' 188,16 грн; статей 1, 3 Закону України від 6 липня 1995 року №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі - Закон №265/95-ВР), в результаті чого підприємець у період з 1 липня 2007 року по 30 вересня 2009 року здійснив розрахунки за надані послуги у готівковій формі без застосування реєстраторів розрахункових операцій на загальну суму 8' 748' 540,82 грн.

За наслідками встановлених перевіркою порушень, 30 грудня 2009 року контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення: №/0, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем «податок з доходів фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності» в розмірі 706' 353,50 грн; №/0, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем «податок на додану вартість» в розмірі 2' 685' 067,68 грн; №/0, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем «податок на додану вартість» в розмірі 4' 760 грн та рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій №, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій 43' 742' 704,10 грн.

Вважаючи вказані рішення незаконними, позивач оскаржив їх до суду.

Розглядаючи даний спір уперше суди першої та апеляційної інстанцій, керуючись даними, відображеними в акті податкової перевірки, рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2013 року у цивільній справі №1527/2-615/11, службовій інформації податкового органу та копіях пояснень осіб, з якими були укладені договори про взаємні зобов`язання, вважали, що відповідачем доведено отримання позивачем від фізичних осіб виручки від реалізації товарів (робіт та послуг) за 1 півріччя 2007 року, обсяг якої перевищив 500000 грн, у зв`язку з чим він був зобов`язаний перейти на загальну систему оподаткування

Здійснюючи касаційний перегляд даної справи Вищий адміністративний суд України у постанові від 15 вересня 2016 року констатував неповне з`ясування судами обставин справи. Зокрема, як вказав касаційний суд, суди не встановили наявності чи відсутності укладених між позивачем та іншими особами договорів про взаємні зобов`язання, кількості таких договорів, наявності чи відсутності факту отримання позивачем коштів за такими договорами та кількості отриманих грошових коштів із посиланням на відповідний період часу; не з`ясували, яким чином проводились розрахункові операції (особисто з позивачем чи через інших осіб), яким чином здійснювалась передача вказаних коштів тощо.

Задовольняючи за наслідками нового розгляду справи позов у повному обсязі та скасовуючи спірні податкові повідомлення-рішення, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що наявні у справі матеріали та пояснення допитаних свідків, з якими позивач нібито укладав угоди про взаємні зобов`язання, не дають підстав достовірно стверджувати про факт отримання позивачем виручки, яка перевищує 500000 грн за період 2007-2008 років, та, як наслідок, констатували відсутність обов`язку позивача здійснювати перехід на загальну систему оподаткування.

Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи та у розрізі заявлених скаржником підстав касаційного оскарження, колегія суддів КАС ВС виходить з наступного.

Згідно зі статтями 1, 4 Указу Президента України №727/98 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується, зокрема, для суб`єктів малого підприємництва фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500000 гривень. Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб`єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг). Спрощена система оподаткування, обліку та звітності для суб`єктів малого підприємництва може застосовуватися поряд з діючою системою оподаткування, обліку та звітності, передбаченою законодавством, на вибір, суб`єкта малого підприємництва.

Відповідно до статті 5 Указу Президента України №727/98 у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Згідно з пунктом 1 статті 3 Закону №265/95-ВР суб`єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов`язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених, цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Пунктом 6 статті 9 Закону №265/95-ВР передбачено, що реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (наданні, послуг) суб`єктами підприємницької діяльності - фізичними особами, оподаткування доходів яких, здійснюється відповідно до законодавства з питань оподаткування суб`єктів малого підприємництва в тому числі шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку), якщо такі суб`єкти не здійснюють продаж підакцизних товарів (крім пива на розлив), за умови ведення такими особами книг обліку доходів і витрат у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за поданням державного органу, уповноваженого провадити державну регуляторну політику.

За приписами пункту 1 статті 17 Закону №265/95-ВР за порушення вимог цього Закону до суб`єктів підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів державної податкової служби України застосовуються фінансові санкції: у п`ятикратному розмірі вартості проданих товарів (наданих послуг), на які виявлено невідповідність, - у разі проведення розрахункових операцій на неповну суму вартості проданих товарів (наданих - послуг), у разі не проведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій, у разі не роздрукування відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки.

Підставою для висновку відповідача щодо отримання позивачем виручки з перевищенням у 500000 грн в першому кварталі 2007 року та виникнення у зв`язку з цим обов`язку перейти на загальну систему оподаткування, сплачувати податок з доходів фізичних осіб та податок на додану вартість, а також застосовувати реєстратор розрахункових операцій у своїй підприємницькій діяльності, слугував встановлений перевіркою факт укладання між позивачем та іншими особами договорів про взаємні зобов`язання.

Так, відповідач у спорі переконував, що інформація та копії документів, надані управлінням податкової міліції ДПА в Одеській області, свідчать про те, що ОСОБА_1 як суб`єктом підприємницької діяльності з громадянами «замовниками» укладались угоди про взаємні зобов`язання, відповідно до яких підприємець за дорученням «замовника» виконує роботи з обробки приміщень квартир, а замовники, своєю чергою, сплачують підприємцю зафіксовану у договорі вартість загальної площі квартири у виконаних роботах частковими внесками (перший внесок здійснюється замовником у момент укладення угоди).

Під час розгляду справи судами встановлено, що посадовими особами контролюючого органу були досліджені угоди, укладені у період з 30 січня 2007 року по 30 вересня 2009 року між позивачем та фізичними особами: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_20 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_2 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 (вказана інформація наведена в додатку №2 до акту перевірки, а договори з додатками залучені до матеріалів справи).

Як стверджується в акті перевірки, відповідно до умов договорів про взаємні зобов`язання із переліченими вище особами позивачем було отримано грошові кошти на загальну суму 8' 898' 491,62 грн.

З метою з`ясування обставин щодо наявності чи відсутності факту перевищення ФОП ОСОБА_1 обсягу виручки від реалізації товарів (робіт та послуг) підприємця у періоді, який охоплювався перевіркою, на підставі описаних в акті податкової перевірки правочинів про взаємні зобов`язання, виконуючи вказівки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 15 вересня 2016 року, та перевіряючи фактичні обставини, на недослідженні яких було акцентовано увагу, судами попередніх інстанцій було здійснено виклик як свідків фізичних осіб, зазначених в акті перевірки, та допитано тих, хто з`явився до суду.

Як вбачається зі змісту судових рішень судів попередніх інстанцій, окремі зі свідків пояснювали, що грошові кошти на виконання договорів про взаємні зобов`язання вони особисто позивачу не надавали, а передавали кошти іншій особі; деякі свідки пояснювали, що в момент передачі коштів бухгалтеру, ОСОБА_1 був присутній в офісі та підписував договір особисто; один зі свідків заявляв, що під час передачі коштів бухгалтеру ОСОБА_1 був присутній у офісі, й саме він проводив збори інвесторів, разом з тим, цей свідок не зміг упізнати особу позивача, який був присутній у судовому засіданні; ще один свідок в судовому засіданні повідомив, що безпосередньо позивач отримав від нього кошти за договорами; деякі з допитаних осіб надали свідчення, які є відмінними від пояснень, які вони надавали у якості потерпілих у 2010 році у ході досудового розслідування. Поряд із тим, усі свідки пояснили, що документи, які б підтверджували передачу коштів, їм не надавались, лише бухгалтером вчинялись відповідні відмітки у договорах.

Тобто, пояснення допитаних свідків за своїм змістом відрізнялися, зокрема, в частині основного аспекту, який намагалися з`ясувати суди, й на якому акцентував увагу Вищий адміністративний суд України: чи були укладені відповідні угоди про взаємні зобов`язання та чи отримував позивач кошти від фізичних осіб за такими договорами.

Надаючи оцінку поясненням свідків суди попередніх інстанцій вважали, що такі суперечності у доказах не можуть бути підставою для висновку про порушення позивачем податкового законодавства, оскільки достеменно не доводять факту укладання договорів з цими особами, отримання коштів ОСОБА_1 та перевищення ним обсягу виручки у першому півріччі 2007 року. Далі, суди, враховуючи, що тягар обов`язку доказування лежить на відповідачі - суб`єкті владних повноважень, дійшли висновку про те, що останнім не було доведено в цій справі факту вчинення позивачем податкового правопорушення, про яке йдеться в акті перевірки, і, як наслідок, констатували незаконність прийнятих контролюючим органом податкових повідомлень-рішень.

Разом із тим, взявши до уваги й установивши вибірково певні юридичні факти з окремих показів свідків, та відхиливши при цьому пояснення інших (які були надані під присягою та з попередженням про кримінальну відповідальність), суди не з`ясували, чи прослідковується причинно-наслідковий зв`язок між отриманням коштів особами, з якими були укладені договори про взаємні зобов`язання, та їх наступним вселенням, правомірністю проживання у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , й не відповіли на питання, чи не є це доказом реальності (дійсності) договорів про взаємні зобов`язання та їх фактичне виконання.

Окрім того, у світлі висновків, які суди попередніх інстанцій зробили в цій справі, колегія суддів звертає увагу на те, що доказами в адміністративному судочинстві можуть бути будь-які дані, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 72 КАС України).

Так, окрім такого джерела інформації як пояснення свідків, розгляд даної справи супроводжувався сукупністю й інших доказів (зокрема, письмових), які мали як прямий, так і непрямий стосунок до предмета доказування у справі, та які давали змогу встановити фактичні обставини справи.

Суди попередніх інстанцій, маючи у розпорядженні такі докази, та, більше того, володіючи процесуальною можливістю витребувати ті документи, яких, на їх думку, недостатньо для констатування тих чи інших фактів, під час неодноразового та більш, ніж тривалого розгляду даної справи, так і не з`ясували істину у даному спорі та достовірно не встановили факт отримання позивачем виручки за період, який охоплювався перевіркою, на підставі договорів про взаємні зобов`язання з фізичними особами.

Зокрема, суди не надали правової оцінки обставинам, встановленим судовими рішеннями в низці цивільних справ, в рамках яких суди загальної юрисдикції досліджували й установлювали факти щодо укладання між громадянами та ФОП ОСОБА_1 договорів про взаємні зобов`язання (із наданням послуг будівництва житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ) та приймання грошових коштів за виконання таких зобов`язань.

Мовиться про судові рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2013 року у справі №1527/2-615/11 про розірвання договору про взаємні зобов`язання від 8 квітня 2009 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та від 20 листопада 2018 року у справі №523/17876/17 про визнання права власності на квартири, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , пропорційно сплаченим грошовим коштам за договорами взаємних зобов`язань.

Відповідно до частин першої, четвертої та п`ятої статті 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Тут варто зауважити, що преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істинність вже встановлено у такому, що набрало законної сили, рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

Вказані вище судові рішення мають безпосередній стосунок до тих питань, які є спірними в справі, що розглядається, та на які так і не змогли дати відповідь суди, що призвело до ситуації, за якої в одній об`єктивній дійсності співвіснують протилежні судові рішення, які набрали законної сили та ознак загальнообов`язковості, та якими встановлено взаємовиключні обставини.

Таким чином, колегія суддів не може стверджувати в цій справі про повне і всебічне з`ясування судами її обставин, зокрема, про таке, яке б повною мірою спростувало доводи й докази контролюючого органу щодо вчинення позивачем податкового правопорушення.

Критерії оцінки правомірності судових рішень визначаються статтею 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів зазначає, що судові рішення, які є предметом перегляду, не можна вважати такими, що відповідають вимогам статті 242 КАС України.

Відповідно до частин першої - третьої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4 - 7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу,

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.

Згідно із частиною четвертою зазначеної статті справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що порушення норм процесуального та матеріального права, допущені як судом апеляційної, так і судом першої інстанції, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи, з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення із наведенням відповідного правового обґрунтування в частині прийняття чи відхилення доводів учасників справи.

Колегія суддів враховує значну тривалість розгляду даної справи в судах трьох інстанцій (більш, ніж 12 років) і усвідомлює, який несприятливий вплив це чинить на сторін у справі та авторитет правосуддя в цілому, однак, з огляду на приписи статті 353 КАС України, КАС ВС змушений скасувати ухвалені в цій справі судові рішення й вчергове направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя І.Л. Желтобрюх

Судді О.В. Білоус

Н.Є. Блажівська