Справа № 160/15727/22
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Державної міграційної служби України в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо складання висновку від 26.01.2022 року про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину російської федерації ОСОБА_1 ;
- скасувати висновок від 26.01.2022 року про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину російської федерації ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 10.05.2022 року № 76 про визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.11.2010 року, виданої ГУМВС України в Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03.11.2010 він отримав посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 з терміном дії безстроково та користувався нею.
На думку позивача, наведене свідчить, що він користувався протягом досить тривалого часу посвідкою на постійне проживання в Україні, а саме у період з 2010 року по 2022 рік включно, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень (міграційним органом) своїх повноважень під час її оформлення.
Відтак, у межах спірних правовідносин, як зазначає позивач, він не повинен нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу (у даному разі міграційного органу), оскільки порушення відбулося не з його вини, а виправлення допущеної помилки шляхом прийняття рішення (висновку) про визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки є недопустимим.
При розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки, позивач зазначає, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення його правового статусу.
А тому, позивач вказує, що на момент прийняття рішення про документування його посвідкою на постійне проживання, ГУМВС України в Дніпропетровській області, була проведена перевірка законності залишення його на постійне проживання на території України.
12.10.2022 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
25.10.2022 року Державна міграційна служба України надала до Дніпропетровського окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву.
Згідно висновку ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області від 17.11.2008 року ОСОБА_1 в 1992 році прибув в Україну з російської федерації та постійно проживає по паспорту колишнього СРСР зразка 1974 року.
До матеріалів особової справи долучені копії паспорту громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року на ім`я ОСОБА_1 , в якому міститься відмітка про зняття з реєстраційного обліку з 30.06.2004 на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.06.2004, відповідно до якого, позивач був позбавлений права на житлову площу за адресою: АДРЕСА_2 .
На думку відповідача, даний факт припинив підстави для надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні, оскільки пунктом 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію» прямо встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим законом (07.07.2001) і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну. Зазначеним особам посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.
Також, 25.10.2022 року Державна міграційна служба України надала до суду копію належним чином завірених:
- копію висновку ГУДМС у Дніпропетровській області від 26.01.2022 року;
- копію Наказу Державної міграційної служби України № 76 від 10.05.2022 року, на виконання ухвали суду від 07.07.2020 року;
Також, 25.10.2022 року Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надало до Дніпропетровського окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву.
Згідно висновку ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області від 17.11.2008 року ОСОБА_1 в 1992 році прибув в Україну з російської федерації та постійно проживає по паспорту колишнього СРСР зразка 1974 року.
До матеріалів особової справи долучені копії паспорту громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року на ім`я ОСОБА_1 , в якому міститься відмітка про зняття з реєстраційного обліку з 30.06.2004 на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.06.2004, відповідно до якого, позивач був позбавлений права на житлову площу за адресою: АДРЕСА_2 .
На думку відповідача, даний факт припинив підстави для надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні, оскільки пунктом 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію» прямо встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим законом (07.07.2001) і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну. Зазначеним особам посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Киселівка Снігурівського району Миколаївської області, що підтверджується свідоцтвом про народження від 21.09.1965 року.
На момент проголошення незалежності України в 1991 році позивач знаходився на території російської федерації та отримав громадянство Російської Федерації.
У 1992 році ОСОБА_1 прибув в Україну на постійне місце проживання, де був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відміткою в паспорті громадянина СРСР НОМЕР_5 , виданого 24.05.1982 року.
06.06.1992 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується записом в паспорті громадянина СРСР НОМЕР_5 , виданого 24.05.1982 року.
13.10.1995 року позивач був прописаний в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою в паспорті громадянина СРСР, виданого 24.05.1982 року.
03.12.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано шлюб, що підтверджується актовим записом в паспорті громадянина СРСР НОМЕР_5 , виданого 24.05.1982 року.
На підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.06.2004 року ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право на житлову площу в будинку АДРЕСА_2 .
30.06.2004 року ОСОБА_1 знято з реєстрації за адресою в будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою в паспорті громадянина СРСР, виданого 24.05.1982 року.
17.11.2008 року ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 .
З 27.11.2008 року ОСОБА_1 був зареєстрований разом за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується відміткою в посвідці на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.11.2010 року.
03.11.2010 року ОСОБА_1 було видано нову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 , безстроково.
В посвідці є відмітка про місце реєстрації ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_4 .
22.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання через непридатність посвідки на постійне проживання для подальшого використання.
Рішенням ГУ ДМС України в Дніпропетровській області №2619 від 29.12.2021 року відмовлено ОСОБА_1 в оформлені видачі посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 11 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.

26.01.2022 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області складено висновок про розгляд матеріалів справи щодо оформленні і видачі посвідки на постійне проживання в Україні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до якого встановлено, що 17.11.2008 року ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 , терміном дії - безстроково.

Згідно висновку ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області від 17.11.2008 ОСОБА_1 в 1992 році прибув в Україну з РФ та постійно проживає по паспорту колишнього СРСР зразка 1974 року.

До матеріалів особової справи долучений паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року ОСОБА_1 з відміткою про зняття з реєстраційного обліку з 30.06.2004 на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.06.2004, яким був позбавлений права на житлову площу за адресою: АДРЕСА_2 .

Даний факт припинив підстави для надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні, оскільки абзацом першим пункту 4 Розділу 5 «Прикінцевих положень» Закону встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом (07.07.2001) і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну. Зазначеним особам посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Пунктом 5 Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 чітко передбачалося, що для оформлення посвідки на постійне проживання особи, зазначені в абзаці другому Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», подають оригінал і копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з відміткою про прописку чи посвідку на постійне проживання.

Розширене тлумачення умов, за яких можлива видача посвідки на постійне проживання в Україні, законодавством не передбачене.

Із урахуванням наведеного встановлено, що рішення про оформлення та видачу громадянину РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідки на постійне проживання прийняте ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим видана на його підставі посвідка серії НОМЕР_2 від 03.12.2010 згідно з вимогами підпункту 8 пункту 72, абзацу третього пункту 73 Порядку, визнається наказом ДМС недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню.

Наказом Державної міграційної служби України від 10.05.2022 року за №76, на підставі висновку ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 26.01.2022 року стосовно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_6 від 17.11.2008 року та серії ДП №20285/1201 від 03.11.2010.

Не погодившись із таким діями та рішеннями відповідачів позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон України № 3773-VI), іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Відповідно до пункту 17 вищевказаної статті Закону, посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Приписами частини 15 статті 4 Закону встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 07.06.2001 "Про імміграцію" (далі-Закон України №2491-ІІІ).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з пунктом 4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України №2491-ІІІ, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну: іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Як встановлено судом, вперше ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне проживання в Україні 17.11.2008 року серії НОМЕР_6 .

З 27.11.2008 року ОСОБА_1 був зареєстрований разом за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується відміткою в посвідці на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.11.2010 року.

При цьому, суд вказує, що на час отримання посвідки, ОСОБА_1 знято з реєстрації за адресою в будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою в паспорті громадянина СРСР, виданого 24.05.1982 року (за рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.06.2004 року).

Тобто, суд вказує, що на час отримання посвідки у 2008 році в паспорті ОСОБА_1 , як громадянина СРСР НОМЕР_5 , що був виданий 24.05.1982 року, не було діючої відмітки про прописку в Україні.

Отже, суд доходить висновку, що на час звернення із заявою (у 2008 році) про оформлення посвідки на проживання в Україні, позивач не мав передбачених законом підстав для її отримання. Вказані обставини сторонами у позові та відзиві не заперечувались.

За приписами статті 12 Закону України №2491-III, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 (далі - Порядок №1983), питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктами 22-23 Порядку №1983 встановлено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону №2491-ІІІ, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Згідно з пунктом 24 Порядку №1983, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону №2491-ІІІ. Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Положенням пункту 2.12 розділу ІІ Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 № 681, раніше видана посвідка на постійне проживання скасовується та вилучається територіальним органом або підрозділом ДМС в разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону №2491-ІІІ.

Отже, підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є вмотивоване рішення компетентного органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як зазначалося вище, наказом Державної міграційної служби України від 10.05.2022 року за №76, на підставі висновку ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 26.01.2022 року стосовно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_6 від 17.11.2008 року та серії ДП №20285/1201 від 03.11.2010.

Також, як визначено висновком ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 26.01.2022 року, до матеріалів особової справи долучений паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року ОСОБА_1 з відміткою про зняття з реєстраційного обліку з 30.06.2004 на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.06.2004, яким був позбавлений права на житлову площу за адресою: АДРЕСА_2 .

Даний факт припинив підстави для надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні, оскільки абзацом першим пункту 4 Розділу 5 «Прикінцевих положень» Закону встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом (07.07.2001) і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну. Зазначеним особам посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Отже, суд вказує, що підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію слугував встановлений факт, що у матеріалах справи наявний паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року ОСОБА_1 , з відміткою про зняття з реєстраційного обліку з 30.06.2004 на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.06.2004, яким був позбавлений права на житлову площу за адресою: АДРЕСА_2 .

Отже, суд вкотре наголошує, що на час видачі посвідки ОСОБА_1 у 2008 році, у останнього не було відповідної діючої відмітки про прописку в Україні відмітки у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року

Тобто, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача, що відсутність відмітки про прописку у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, на момент видачі посвідки на постійне проживання (2008 рік) є підставою для вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_6 від 17.11.2008 року та серії ДП №20285/1201 від 03.11.2010.

Суд вказує, що наслідками відповідно до ст. 13 Закону України №2491-III є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію (посвідки на постійне проживання), виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно судової практики: у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Відтак, суд вважає за необхідне зазначити, що скасування посвідки на постійне проживання, здійснене із врахуванням всіх обставин необхідності прийняття такого рішення.

Спірне рішення, прийняте відповідачем, не зумовило порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані норми ст. 12 Закону.

Тому, на думку суду, вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання не призведе до погіршення усталеного способу життя позивача.

На підставі викладеного у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач під час прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію діяв із урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Поряд з цим, при вирішенні справи суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)

Очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення. Але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що відповідачем під час розгляду справи доведено правомірність оскаржуваного висновку та наказу, а отже вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, суд вказує, що позивачем під час розгляду справи не надано суду обґрунтувань та доказів, які вказують саме на протиправність дій відповідача, які були направлені на складення спірного висновку, а відтак вказані вимоги також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відповідно до ст. 139 КАС України не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. Липинського, 7, ), Державної міграційної служби України (01025, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) про визнання протиправними дій та скасування висновку і наказу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський