Справа № 280/2544/22
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2022-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року Справа № 280/2544/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника - адвоката Скрипки Олексія Володимировича (вул. Незалежної України, 92а, м. Запоріжжя, 69005) до Управління Служби безпеки України в Запорізькій області (вул. Олександрівська, буд. 62, м. Запоріжжя, 69002) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), в особі представника - адвоката Скрипки Олексія Володимировича, до Управління Служби безпеки України в Запорізькій області (далі - відповідач, УСБУ в Запорізькій області), в якій позивач просить суд: стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення (виключення зі списків особового складу) - 05.01.2019 по день фактичного розрахунку - 28.01.2022, у розмірі 475216,92 грн.

Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі №280/9612/21 було зобов`язано УСБУ в Запорізькій області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини. Відповідач фактично виконав вказане рішення суду - 28.01.2022. Отже остаточний розрахунок з позивачем проведено - 28.01.2022, а не в день звільнення - 05.01.2019. Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем щодо грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України. Виходячи з чого позивач вважає, що в даному випадку відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2019 по 28.01.2022 в розмірі 457216,92 грн.

Ухвалою від 21.02.2022 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/2544/22, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні). Витребувано від УСБУ в Запорізькій області довідку про розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням з військової служби та належним чином засвідчену копію документа про виплату належних позивачу сум від 28.01.2022. Запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі подати до Запорізького окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву.

11.05.2022 від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до моменту припинення чи скасування воєнного стану.

Розглянувши вказане клопотання суд зазначає, що питання щодо підстав зупинення провадження у справі врегульовані ст.236 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Суд звертає увагу на те, що перелік підстав для зупинення провадження у справі є вичерпним і не підлягає розширеному толкуванню.

Такої підстави для зупинення провадження у справі, як введення воєнного стану, КАС України не передбачено.

Таким чином клопотання відповідача про зупинення провадження у справі є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Станом на час розгляду справ по суті, відзив та витребувані документи (відомості) від відповідача до суду не надходили.

Частиною 6 ст.162 КАС України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З урахуванням вимог зазначеної норми розгляд справи здійснюється на підставі наявних у ній доказів.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 20.09.2016.

Позивач з січня 2016 року по січень 2019 року проходив військову службу за контрактом в УСБУ в Запорізькій області, що було встановлено рішенням Запорізького окружного адміністративного суду по справі №280/9612/21.

Також, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі №280/9612/21 було зобов`язано УСБУ в Запорізькій області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Зазначене рішення оскаржено не було та набрало законної сили.

Як зазначив позивач у позовній заяві, на виконання вказаного рішення суду, 28.01.2022 відповідач здійснив виплату грошової компенсації позивачу у розмірі 19361,20 грн. за видатковим касовим ордером №1754039 від 28.01.2022. Проти вказаної обставини відповідач не заперечував.

Вважаючи, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2019 по 28.01.2022, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Про захист заробітної плати №95, ратифікованої Україною 30.06.1991, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленні в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли не має такого законодавства, угод чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з Рішенням Конституційного суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, має застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За приписами ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на отримання грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпустки як учаснику бойових дій, що встановлено рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23.12.2021 у справі №280/9612/21, просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2019 по 28.01.2022 у розмірі 475216,92 грн.

При цьому відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати суми компенсації поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Ураховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати спірної компенсації.

При цьому суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року (справа №821/1083/17) та від 13 травня 2020 року (справа №810/451/17) дійшла висновку, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України.

Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2021 року у справі №580/278/19 зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплатити розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (Постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Наведена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Як зазначено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 липня 2022 року у справі №620/3095/20 та від 27 жовтня 2022 року у справі №1.380.2019.006549:

При прийнятті рішення у справах даної категорії слід дотримуватися принципу співмірності та розумності заявлених позивачем вимог щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки з ним розрахунку при звільненні. З`ясувати, яку частку від суми, що підлягала до виплати позивачу на час його звільнення, становила сума грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Вирішити питання щодо правильності обрахунку позивачем заявленої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З урахуванням викладених правових позицій Верховного Суду судом перевірений розрахунок заявленого до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зроблений вірний розрахунок.

Розрахунок середнього заробітку підлягає за формулою, яка встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», тобто обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана дана виплата.

Як вбачається із довідки УСБУ в Запорізькій області від 05.05.2025 №59/11-163нт, за останні два повні календарні місяці перед звільненням позивача йому нараховане грошове забезпечення у листопаді 2018 року в сумі 12884,60 грн, у грудні 2018 року в сумі 12884,60 грн., що разом складає суму 25769,20 грн.

Протягом цих двох місяців позивач відпрацював 42 робочих дні, а тому середньоденний заробіток позивача становить суму 613,55 грн. (25769,20 / 42).

Судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у справах №806/2473/18 від 30.10.2019, №400/3151/19 від 12.08.2020, щодо застосування норм права при розрахунку істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, та розраховано істотність частки складових заробітної плати позивача в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, а саме:

позивачу невиплачена сума у розмірі 24 051,25 грн.

період прострочки виплати з 05.01.2019 по 28.01.2022 складає 766 робочих днів;

613,55 грн. х 766 = 469 976,30 грн. - середній заробіток за весь час затримки розрахунку;

24 051,25 : 469 976,30 х 100%= 5,12 % - істотна частка.

На користь позивача підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 05.01.2019 по 28.01.2022 включно з урахуванням істотності частки 5,12 %, виходячи з наступного розрахунку:

613,55 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 5,12 : 100 % = 31,41 грн.;

31,41 грн. х 766 (кількість робочих днів затримки розрахунку) = 24 060,06 грн.

В силу викладеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток в сумі = 24 060,06 грн.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивач звільнений від сплати судового збору в зв`язку з чим, питання щодо розподілу судового збору судом не вирішувалось.

Також, у позовній заяві представником позивача адвокатом Скрипка О.В. було зазначено з приводу попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи наступне: «Реалізуючи право на користування професійною правничою допомогою, гарантоване законодавством (ст. 56 Конституції України, ч. 1 ст. 16 КАС України), Позивачем було укладено Договір про надання правничої допомоги (далі - Договір) від 08.02.2022 року з адвокатом Скрипкою Олексієм Володимировичем (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП 001538 від 05.01.2018 року). У відповідності до вимог ч.4 ст.59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються ордером серії АР №1066190 від 08.02.2022 та договором про надання правової допомоги від 08.02.2022.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою складає 8000 грн. (вісім тисяч 00 коп.), що підтверджується Договором про надання правової допомоги від 08.02.2022 року, та підлягає сплаті позивачем у порядку, визначеному Договором».

Також у прохальній частині позову представник позивача зазначив, що судові витрати просить покласти на відповідача.

До позовної заяви представником позивача щодо наданої позивачу правової допомоги були додані наступні докази: договір про надання правової допомоги від 08.02.2022, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗП №001538, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР №1066190. Будь-яких інших доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу та їх розміру позивачем (представником позивача) не додано. Також не надано розрахунку витрат на правничу (правову) допомогу.

З огляду на це, суд зазначає наступне.

За правилами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями частини першої та другої статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частини третя та четверта статті 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною дев`ятою статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналізуючи наведені правові норми, суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, та постановах Верховного Суду від 10.02.2022 у справі №440/7120/20, від 19.05.2022 у справі №440/4186/19, від 09.06.2022 у справі №120/3521/20-а.

Відповідно до 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд також звертає увагу, що згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у п.268 Рішення по справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (Заява № 19336/04) зазначив, що: «Згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п.30, ECHR 1999-V).».

Аналогічну практику вирішення питання судових витрат застосовано ЄСПЛ у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пп.34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п.80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п.88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004.

В зв`язку з відсутністю будь-якого розрахунку витрат на правову допомогу, обґрунтування його розміру, а також документального підтвердження витрат на правову допомогу, суд вважає вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні клопотання Управління Служби безпеки України в Запорізькій області про зупинення провадження у справі - відмовити

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника - адвоката Скрипки Олексія Володимировича (вул. Незалежної України, 92а, м. Запоріжжя, 69005) до Управління Служби безпеки України в Запорізькій області (вул. Олександрівська, буд. 62, м. Запоріжжя, 69002) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення - задовольнити частково.

Стягнути з Управління Служби безпеки України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення (виключення зі списків особового складу) - 05.01.2019 по день фактичного розрахунку - 28.01.2022, у розмірі 24 060,06 грн. (двадцять чотири тисячі шістдесят гривен 06 копійок).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

У задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 27.12.2022.

Суддя Р.В. Кисіль