Справа № 340/4317/22
Суддя: Г.П. Казанчук
Дата ухвалення: 2022-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/4317/22

Кіровоградського окружного адміністративного суду Казанчук Г.П., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 та військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, -

ВИКЛАД ОБСТАВИН:

ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Дубовенко Вікторію Ігорівну, звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 114 від 31.03.2022 року в частині (п.1.1) призову ОСОБА_1 направлення для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №204 від 01 серпня 2022 року в частині (п.1.1) призначення радіотелеграфістом радіостанції взводу управління та радіолокаційної розвідки ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує на те, що ОСОБА_1 , як батько трьох малолітніх дітей має статус багатодітного батька, але не зважаючи на вказані обставини був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації у період воєнного стану. Проте, згідно ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» позивач відноситься до категорії осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, отже був призваний незаконно. З наведених вище підстав, представник позивача просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі відповідач-1) подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позивач 21.03.2022 року прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 та заявив про своє бажання добровільно бути призваним по мобілізації, при цьому із заявою щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 не звертався. Також у відзиві вказано про те, що позивач звернувся до суду із пропуском місячного стрку, визначеного статтею 122 КАС України. Просить відмовити в задоволенні позовної заяви повністю.

Військова частина НОМЕР_1 (надалі відповідач-2) відзив на позов не надала, водночас надійшло клопотання про залишення позову без розгляду через пропущення позивачем строків звернення до суду та клопотання про зупинення провадження у справі.

Представник позивача правом подання відповіді на відзив не скористався.

Ухвалою суду від 26 вересня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Сторонам встановлені строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 07 листопада 2022 року позовну заяву залишено без руху, проте, позивачем не було усунено вказаних в ухвалі суду недоліків. Водночас, запобігаючи надмірному формалізму, суд вирішив продовжити розгляд справи.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) є батьком трьох малолітніх дітей та згідно посвідчення НОМЕР_3 від 17.09.2019 року має право на пільги передбачені законодавством України для багатодітних сімей (а.с.6-8, 19).

Згідно тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_4 має військове звання ''солдат'' та військово-облікову спеціальність 790037А, є придатний до проходження військової служба за станом здоров`я та зарахований у запас (а.с.13-14).

Наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31 березня 2022 року №114 ''Про призов військовозобов`язаний на військову службу під час мобілізації'' на виконання Указу Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 ''Про загальну мобілізацію'' та відповідно до Законів України ''Про військовий обов`язок і військову службу'', ''Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію'' наказано направити військовозобов`язаного солдата ОСОБА_1 1993 року народження призваним під час проведення загальної мобілізації та доставленим для проходження військової служба до 184 НЦ(А2615) смт. Старичі, Львівська області (надалі спірний наказ про мобілізацію, а.с.15).

Наказом начальника військової частини НОМЕР_1 від 18 квітня 2022 року №95 солдата військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 призначено на посаду солдата резерву запасної роти.

Пунктом 11 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01 серпня 2022 року №204 увільнено від займаної посаді і призначено солдата військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 , стрільця зенітного ракетного взводу зенітної ракетної батареї зенітного ракетно артилерійського дивізіону радіотелеграфіста радіостанції взвод управління та радіолокаційної розвідки (надалі наказ про переведення, а.с.17).

Отже, спірні накази про мобілізацію та переведення позивача є предметом спору переданого на вирішення адміністративного суду.
Щодо пропуску строків звернення до суду, то суд зауважує, що позивач є військовослужбовцем та призваний на військову службу по мобілізації, тому як на думку суду у нього були об`єктивні причини, які перешкоджали своєчасному зверненню до суду, а тому з урахуванням права позивача на судовий захист, суд у даному випадку суд уважає про відсутність підстав для залишення позову без розгляду.

Щодо клопотання відповідача-2 про зупинення провадження у даній справі, суд дійшов висновку про те, що воно не підлягає задоволенню, з огляду на те, що позивачем під сумнів поставлено сам факт призову його на військову службу та подальше його переведення на іншу військову спеціальність, тобто позивач стверджує про те, що він не зобов`язаний проходити військову службу. А відтак, зупинення провадження до закінчення воєнного стану та фактичного припинення обставин через які позивача було мобілізовано знаходиться поза правовим полем.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

У силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Поряд з цим, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 16.11.2022 № 2738-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Згідно частини першої статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 Закону №2232-ХІІ).

Відповідно до частини сьомої статті 1 Закону №2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

За нормами частини третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частини дев`ятої статті 1 Закону №2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період. До категорії військовослужбовців прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України.

За нормами частини другої статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Згідно частини шостої статті 2 Закону №2232-ХІІ видами військової служби є, зокрема,

військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Пунктом 12 частини першої статті 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону №2232-ХІІ призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

За змістом пункту 7 названого Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.

У силу пункту 12 згаданого Положення керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, видавати у межах своїх повноважень накази та розпорядження.

Згідно з частиною другою статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У цій справі позивач оскаржує протиправний, як на його думку, наказ відповідача про призов на військову службу за мобілізацією, вказуючи, що він є багатодітним батьком та має трьох неповнолітніх дітей, то у відповідності до ст. 23 Закону №3543-ХІІ не підлягає призову під час загальної мобілізації.

Відповідач у відзиві вказує, що позивач добровільно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 та був мобілізований, при цьому відповідач зазначає про те, що від ОСОБА_2 не надходило заяв про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

За нормами статті 23 Закону №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

У ході розгляду справи позивач не надав інших належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про порушення відповідачем порядку проходження військової служби та проведення мобілізації щодо позивача.

При цьому судом враховано, що статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Індивідуальні акти стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє ці акти від нормативних, є їх правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їх конкретність, а саме чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративних правовідносин, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, індивідуальних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 09.04.2019 у справі №9901/611/18 та від 18.09.2019 у справі №9901/801/18.

Рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.10.2019 у справі №813/38/16, від 27.02.2020 у справі №440/569/19.

Окрім того, в абзаці четвертому пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що "… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію".

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи "правового акта індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)" стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію.

У контексті спірних відносин суд зауважує, що наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №114 від 31.03.2022 року, яким позивач призваний на військову службу за призовом під час мобілізації для проходження військової служби до НОМЕР_5 ) АДРЕСА_1 , є індивідуальним правовим актом, що вичерпав свою дію фактом призову позивача на військову службу.

Тобто, на підставі вказаного наказу позивач вже пройшов підготовку за військово-обліковими спеціальностями та його зараховано до списків особового складу, тобто він почав проходити військову службу, отримуючи за службу грошове забезпечення. Весь цей період, починаючи з 31.03.2022 року зараховується позивачу до спеціального пенсійного стажу тощо.

Крім того, за частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: при наявності у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже, при наявності законодавчих підстав позивач має право пройти процедури демобілізації.

Як наслідок, скасування оскаржуваного наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №114 від 31.03.2022 року, який є індивідуальним правовим актом, що вичерпав свою дію, не призведе до відновлення попереднього становища позивача, оскільки, як зазначено вище, порядок звільнення з військової служби чітко визначений законом.

При цьому суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі "Федорченко та Лозенко проти України" (заява №387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №114 від 31.03.2022 року.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно пункту 23 частини 1 статті 4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Позовна заява взагалі не містить доводів та обґрунтування щодо протиправності наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 18.04.2022 року №204, яким позивача призначено радіотелеграфістом радіостанції взводу управління та радіолокаційної розвідки, а відтак суд досліджує вказану позовну вимогу як похідну від вимоги щодо протиправності наказу про мобілізацію.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування наказу про мобілізацію, а тому ця позовна вимога також не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 143, 242-246, 250, 251, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) та військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання протиправними та скасування наказів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду Г.П. Казанчук