Справа № 240/15450/22
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року м. Житомир справа № 240/15450/22

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання неправомірною відмову, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, у якому просить:

- визнати відмову відповідача в призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку у відповідності із Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірною;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити мені пенсію як потерпілому від аварії на ЧАЕС 3-ї категорії із зниженням пенсійного віку на 9-ть років у відповідності із Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» починаючи з моменту мого звернення до відповідача, тобто з 19.04.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком як потерпілому від аварії на ЧАЕС із відповідним зниженням пенсійного віку, тобто у 54 роки. Відповідачем було відмовлено з надуманих підстав, що вбачається з відповіді №0600-0217-8/28918 від 26.04.2021, а саме відповідач посилається на що не зараховано період роботи протягом вересня 1986 по грудень 1998, згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки на титульному аркуші зазначено дату народження „ ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не відповідає моїм паспортним даним, де зазначена дата народження „ ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, довідкою від 17.01.2022 №16 підтверджено реєстрацію та фактичне проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення з 26.04.1986 по 15.10.1986 та з 12.12.1988 по 14.02.1992 в с. Рудня-Повчанська, Коростенського (Лугинського) району Житомирської області, однак, у період з 01.10.1988 по 20.04.1989 я навчався в СПТУ №10 м. Києва, з 10.07.1989 по 20.03.1995 працював на заводі «Ленінська кузня» м.Києва, що не відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення. Крім того, відповідач посилається на те, що станом на 01.01.1993 я прожив у вказаній зоні безумовного обов`язкового відселення лише 5 місяців 12 днів. Це твердження відповідача позивач вважає незаконним та протиправним.

Ухвалою суду від 02.08.2022 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надати до суду у термін, протягом п`ятнадцяти днів, з дня отримання даної ухвали, належним чином завірені копії матеріалів відмовної пенсійної справи ОСОБА_1 .

Відзив на позовну заяву надійшов до суду 07.09.2022. Заперечуючи позовні вимоги відповідач зазначає, що після реєстрації заяви позивача та сканування копій документів засобами програмного забезпечення, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивача та за результатами розгляду такої заяви прийнято рішення від 25.04.2022 №01 про відмову у призначенні пенсії. Про зміст рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області листом від 26.04.2022 №0600-0217-8/28918 Управління повідомило позивачу. Вказує, що відповідно до статті 55 Закону №796, при призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку на 9 років (у разі документального підтвердження права на відповідне зниження) необхідний страховий стаж повинен становити 20 років. Зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року, проживали або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років, вік виходу на пенсію зменшується на 4 роки та додатково 1 рік за кожен рік проживання, роботи, але не більше 9 років. Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється особам, які постійно проживали або працювали чи навчалися у зазначених зонах з моменту аварії, тобто з 26 квітня 1986 року по 31 липня 1986 року. За наданими документами та індивідуальними відомостями про застраховану особу в системі персоніфікованого обліку страховий стаж позивача становить 27 років 09 місяців 27 днів, однак період фактичного проживання (роботи) в зоні безумовного (обов`язкового) відселення становить 05 місяців 12 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону №796. Просить відмовити у задоволенні позову.

До відзиву додано копії матеріалів відмовної пенсійної справи ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 21 листопада 2022 року постановлено: "залучити до розгляду справи №240/15450/22 як другого відповідача - Головне управління Пенсійного фонду в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020, ). Встановлено Головному управлінню Пенсійного фонду України в Миколаївській області 15-денний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву".

Відділом документального забезпечення суду 14.12.2022 зареєстровано надходження відзиву Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області. Заперечуючи позовні вимоги відповідач зазначає, що 25.04.2022 за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області розглянуто заяву від 19.04.2022 та додані до неї документи та прийнято рішення № 01 про відмову в призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону №796, оскільки не було підтверджено факт проживання (роботи) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення на 01.01.1993 не менше 2 років. Вказує, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з вересня 1986 по грудень 1998, що відображені в трудовій книжці НОМЕР_2 від 19.08.1986, оскільки на титульному аркуші зазначено дату народження позивача " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", що не відповідає паспортним даним " ІНФОРМАЦІЯ_2 ". Окрім того, заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсії громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача. Виключними дискреційними повноваженнями наділені органи Пенсійного фонду України на прийняття рішень з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії та визначення підстав, за яких призначається (перераховується) пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні (перерахунку). Таким чином, прийняття певного рішення в залежності від результатів розгляду поданих заявником документів є дискреційними повноваженнями відповідача, втручання до яких з боку суду є неприпустимим.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Встановлено, що 19.04.2022 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії.

До заяви додав: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; паспорт; військовий квиток; документ про освіту; документ про місце проживання; довідку 4/27 від 18.02.2022 про період проходження строкової служби; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3); трудову книжку.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивача та за результатами розгляду такої заяви прийнято рішення від 25.04.2022 №01 (а. с. 18) про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 . В рішенні вказано: вік заявника 54 роки 02 місяці; страховий стаж 27 років 09 місяців 27 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи: протягом вересня 1986 року - грудень 1998 року, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 19.08.1986, яку не прийнято до уваги при обчисленні страхового стажу, оскільки на титульному аркуші зазначено дату народження « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що не відповідає паспортним даним заявника - « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». При визначенні періоду проживання (роботи) в зоні безумовного (обов`язкового) відселення встановлено: в довідці від 17.01.2022 №16 зазначено про реєстрацію та фактичне проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення з 26.04.1986 по 15.10.1986 та з 12.12.1988 по 14.02.1992 в с. Рудня-Повчанська Коростенського (Лугинського) району Житомирської області, одночасно з 01.10.1988 по 20.04.1989 навчався в СПТУ № 10 м.Києва, з 10.07.1989 по 20.03.1995 працював на заводі «Ленінська кузня» м. Києва. На підставі зазначеного, період проживання (роботи) в зоні безумовного (обов`язкового) відселення становить 05 місяців 12 днів (з 20.07.1986 по 14.10.1986, з 21.04.1989 по 09.07.1989).

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області листом №0600-0217-8/28918 від 26.04.2022 повідомило ОСОБА_1 про відмову у призначенні пенсії та зазначило обставини, які вплинули на таке рішення. Повідомлено, що до страхового стажу позивача не зараховано період роботи протягом вересня 1986 по грудень 1998, згідно трудової книжки НОМЕР_3 , оскільки на титульному аркуші зазначено дату народження « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що не відповідає паспортним даним, де зазначена дата народження « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Крім того, довідкою від 17.01.2022 №16 підтверджено реєстрацію та фактичне проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення з 26.04.1986 по 15.10.1986 та з 12.12.1988 по 14.02.1992 в с. Рудня - Повчанська Коростенського (Лугинського) району Житомирської області, однак, у період з 01.10.1988 по 20.04.1989 ОСОБА_1 навчався в СПТУ №10 м. Києва, з 10.07.1989 по 20.03.1995 працював на заводі «Ленінська кузня» м. Києва, що не відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення. Документами підтверджено, що станом на 01.01.1993 позивач прожив (працював) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення 05 місяців 12 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років.

Вважаючи таку відмову необґрунтованою та протиправною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).

Згідно з частиною 1 статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Частиною 2 статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, зокрема, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років мають право на зниження пенсійного віку 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Отже, з аналізу наведеного слідує, що основною умовою для призначення пенсії за віком згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є наявність підтвердженого факту проживання або роботи особи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше 2 років.

Окрім того, Верховний Суд у постанові 17 червня 2020 року по справі №572/456/17 вказав на те, що під час розгляду справи щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" потрібно перевірити, чи постійно проживав або постійно працював позивач у зоні посиленого радіологічного контролю.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що позивачем до заяви про призначення пенсії було додано копію посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (3 категорії), трудову книжку, документ про освіту, військовий квиток, документ про місце проживання (довідку виконавчого комітету Лугинської селищної ради №16 від 17.01.2022 (а.с. 32).

Відповідно до пункту 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року №51, потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Пунктом 10 вказаного Порядку передбачено, що видача посвідчень провадиться, зокрема, обласними державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання. Посвідчення видаються особам, особам, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, - на підставі довідки встановленого зразка.

Системний аналіз вказаних законодавчих норм дає підстави для висновку, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2019 р. у справі № 572/47/17, від 15 січня 2021 р. у справі № 520/7846/17.

Відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наявність у позивача статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи відповідачем не оспорюється, зазначене посвідчення є чинним і вказує на те, що останній згідно положень Закону №796-XII та Порядку №51, є особою, яка станом на 01.01.1993 прожив або відпрацював чи постійно навчався у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше 2 років.

Суд зауважує, що відповідно до ч.3 та ч.4 ст.15 Закону №796-ХІІ, підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Тобто, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18).

Відповідно довідки органу місцевого самоврядування - Лугинської селищної ради від 17.01.2022 №16, позивач з 26.04.1986 по 15.10.1986 та з 12.12.1988 по 14.02.1992 був зареєстрований та постійно проживав проживав в с. Рудня-Повчанська Коростенського (Лугинського) району Житомирської області, яке відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення (а.с. 32).

Суд вважає за необхідне відмітити, що в матеріалах справи відсутня інформація про те, що довідка Лугинської селищної ради від 17.01.2022 №16 органом яким складена була відкликана, будь-якими суб`єктами оскаржена та відповідним органом скасована, а тому слугує належним доказом у справі та підтверджує факт проживання позивача на території зони безумовного (обов`язкового) відселення у вищевказаний період.

Крім того, належність позивача до кола осіб, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи ніким не оспорювалась, посвідчення є чинним, не визнано недійсним та не скасовано у встановленому Законом порядку, а тому його наявність вказує на те, що позивач є дійсно потерпілою від Чорнобильської катастрофи.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні заяви позивача про призначення пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області вказало, що у період з 01.10.1988 по 20.04.1989 ОСОБА_1 навчався в СПТУ №10 м. Києва, з 10.07.1989 по 20.03.1995 працював на заводі «Ленінська кузня» м. Києва, що не відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення. Відповідач вважає, що довідка про постійне проживання з 26.04.1986 по 15.10.1986 та з 12.12.1998 по 14.02.1992 у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, видана Лугинською селищною радою Лугинського району Житомирської області за №16 від 17.01.2022 не підтверджує факт проживання позивача на вказаній території та містить недостовірні відомості, оскільки згідно записів в трудовій книжці та дипломі спростовується інформація про постійне проживання в зазначений період.

Однак, відповідно до приписів п. 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. №637, трудова книжка основним документом, що підтверджує стаж роботи.

Отже, є хибним висновок відповідача, що трудова книжка є документом, який підтверджує або спростовує факт проживання особи на певній території.

Окрім того, диплом НОМЕР_4 підтверджує отримання позивачем освіти, однак не є доказом проживання позивача на певній території.

Враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідку органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт проживання позивача у період з 26.04.1986 по 15.10.1986 та з 12.12.1988 по 14.02.1992 на території зони безумовного (обов`язкового) відселення, суд дійшов висновку про протиправність відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області у зарахуванні до періоду постійного проживання позивача на території, яка віднесена до зони безумовного (обов`язкового) відселення періоду з 26.04.1986 по 15.10.1986 та з 12.12.1988 по 14.02.1992.

Отже, подані позивачем документи є достатніми та належними доказами, які підтверджують факт проживання на території безумовного (обов`язкового) відселення, а тому суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно відмовив у призначенні пенсії, відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у зв`язку із відсутністю підтвердження такого факту.

Враховуючи викладене, суд вважає протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати при розгляді заяви ОСОБА_1 від 19.04.2022 до періоду його постійного проживання на території, яка віднесена до зони безумовного (обов`язкового) відселення періоду з 26.04.1986 по 15.10.1986 та з 12.12.1988 по 14.02.1992, а тому є необхідність, з метою захисту порушеного права позивача, вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача зарахувати вказаний період до періоду його постійного проживання на території, яка віднесена до зони безумовного (обов`язкового) відселення.

Окрім того, судом на підставі належних доказів встановлено, що період постійного проживання позивача на території, яка віднесена до зони безумовного (обов`язкового) відселення у період із 26.04.1986 по 15.10.1986 та з 12.12.1988 по 14.02.1992, становить 3 роки 7 місяців.

Отже, позивач постійно проживав у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії по 31 липня 1986 року, що свідчить на користь висновку, що початкова величина зниження пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка становить 4 роки, підлягає застосуванню до ОСОБА_1 ..

Враховуючи викладене суд вважає помилковим висновок Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про "відсутнє право на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в зв"язку з підтвердженням факту проживання (роботи) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення на 01.01.1993 не менше 2 років ", який міститься у рішенні від 25.04.2022 про відмову у призначенні пенсії позивачу.

На підставі документально підтверджених доказів, суд дійшов висновку, що позивач має право на зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на 7 років (початкова величина зниження пенсійного віку 4 роки та додатково три роки (1 рік за кожний рік проживання позивача у зоні безумовного (обов`язкового) відселення ), згідно вимог статті 55 Закону №796.

Разом з тим, що стосується незарахування до страхового стажу позивача періоду з вересня 1986 року по грудень 1998 року, суд зазначає наступне.

Як вбачається з рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області, до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з вересня 1986 року по грудень 1998 року, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 19.08.1986, яку не прийнято до уваги при обчисленні страхового стажу, оскільки на титульному аркуші зазначено дату народження « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що не відповідає паспортним даним заявника - « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Відповідно до п. п. 1-3 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

В матеріалах адміністративної справи міститься копія трудової книжки НОМЕР_2 у якій вказано: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно інформації, яка міститься у паспорті позивача, датою народження позивача є ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Отже, має місце невідповідність дат у трудовій книжці та у паспорті.

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Крім того, позивач не може нести відповідальності за правильність заповнення його трудової книжки.

Аналогічний висновок вказаний і в постановах Верховного Суду від 17.07.2018 у справі №220/989/17, від 19.12.2019 у справі №307/541/17.

Разом з тим, в матеріалах адміністративної справи відсутні документи, які б підтверджували періоди трудової діяльності позивача за період із вересня 1986 року по грудень 1998 року. Такі документи не надавались позивачем і до органу Пенсійного фонду разом із заявою від 19.04.2022.

Вказана обставина позивачем визнається.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» певні юридичні факти можуть підтверджуватися рішенням суду.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року за № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

З огляду на наведене, судом у порядку цивільного судочинства може бути встановлено факт належності особі трудової книжки, як документа, що підтверджує трудовий стаж та дає право на призначення пенсії.

Однак, до суду та відповідачу із заявою про призначення пенсії не надано судового рішення про встановлення факту, що трудова книжка НОМЕР_2 належить ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для зарахування спірного періоду до страхового стажу позивача.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити пенсію, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право особи на суд передбачає можливість отримати не лише формальний захист (визнання і підтвердження порушених прав), але й фактичний захист (тобто дійсне й ефективне поновлення порушених прав).

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

Отже, аналіз наведених норм дає суду підстави для висновку, що кожному гарантується право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений повноваженнями, зокрема, щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, або ж прийняти рішення, і це прямо убачається з пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства.

Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту, як зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до пункту 1 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

З матеріалів справи вбачається та відповідачем визнається, що позивач, станом на дату звернення до відповідача із заявою від 19.04.2022 (вік заявника на дату звернення із заявою становив 24 роки 02 місяці), має страховий стаж 27 років 09 місяців 27 днів; вік - 54 роки.

Отже, станом на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії, його вік та наявний страховий стаж відповідав вимогам ст. 26 Закону №1058, з урахуванням права, встановленого нормою статті 55 Закону №796 на зменшенням пенсійного віку.

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 25.04.2022 №01 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Матеріалами справи встановлено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області прийняло рішення від 25.04.2022 №01 відповідно до законодавства про екстериторіальність. У свою чергу, ОСОБА_1 подавав заяву та документи про призначення пенсії за віком за місцем свого проживання, після прийняття рішення про призначення пенсії ОСОБА_1 , останній буде знаходитись на обліку саме в Головному Пенсійному фонді України в Житомирській області, яке йому буде виплачувати пенсію, а тому ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фону України в Житомирській області призначити позивачу пенсію зі зниженням пенсійного віку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання призначити пенсію.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог та сплатою судового збору за одну позовну вимогу немайнового характеру, суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду в Миколаївській області у повному розмірі, оскільки рішення саме цього відповідача судом визнано протиправним та таким, що порушує право позивача на призначення пенсії.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7,Житомир,10003. РНОКПП/), Головного управління Пенсійного фонду в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020, ) про визнання неправомірною відмову, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду в Миколаївській області від 25.04.2022 №01 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 із 19 квітня 2022 року пенсію із зниженням пенсійного віку на сім років, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до періоду його постійного проживання на території, яка віднесена до зони безумовного (обов`язкового) відселення періодів: з 26.04.1986 по 15.10.1986 та з 12.12.1988 по 14.02.1992.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 992 (дев`ятсот девяносто дві) гривень 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук