Справа № 140/4401/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/4401/22 пров. № А/857/14498/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Улицького В.З.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.09.2022р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного кадастрового реєстратора Головного управління Держгеокадастру у Волинській обл. Тимошика Миколи Петровича про визнання протиправними дій щодо відмови у прийнятті заяви про внесення відомостей (змін до них) до державного земельного кадастру, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Костюкевич С.Ф., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 07.09.2022р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

20.06.2022р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправними дії Державного кадастрового реєстратора Головного управління /ГУ/ Держгеокадастру у Волинській обл. Тимошика М.П. щодо відмови в прийнятті її заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру про земельну ділянку; зобов`язати Державного кадастрового реєстратора Тимошика М.П. провести перевірку поданих документів на відповідність їх вимогам законодавства і за результатами перевірки вчинити дії, передбачені ч.3 ст.29 або ч.4 ст.29 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (а.с.1-7).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.70 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.09.2022р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.100-102).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржила позивач ОСОБА_1 , яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.105-108, 113-120).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував видані попередньому власнику земельної ділянки ОСОБА_2 документи із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється дія земельного сервітуту.

Внаслідок поділу вказаної ділянки змінилася площа земельного сервітуту з 0,0119 га до 0,0129 га. За згодою ОСОБА_3 на земельній ділянці № НОМЕР_1 площею 0,0508 га встановлено безстроково земельний сервітут площею 0,0129 га для забезпечення права проїзду через земельну ділянку до земельних ділянок на АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 . До цього часу сервітут є чинним і не скасованим.

Дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу права на земельну ділянку, щодо якої встановлено сервітут, до іншої особи.

Оскільки позивачем подано до державного кадастрового реєстратора заяву із відповідними документами, тому останній повинен був розглянути її по суті, а не відмовляти у прийнятті заяви про внесення відомостей (змін до них) до державного земельного кадастру через подачу неповного переліку документів.

Відповідачем скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.223-224).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, 29.09.2015р. між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (покупці) укладено договори купівлі-продажу часток житлового будинку за АДРЕСА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Розпутняк О.В., згідно яких покупцями набуто відповідно 59/100 часток та 41/100 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0768 га, кадастровий номер :11:168:0013 (а.с.32-34).

29.09.2015р. між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (покупці) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за № 949, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Розпутняк О.В., згідно умов якого земельна ділянка площею 0,0768 га, кадастровий номер :11:168:0013 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, набута ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , пропорційно до часток у житловому будинку відповідно 59/100 та 41/100 (а.с.20-22).

21.12.2015р. ФОП ОСОБА_5 виготовив технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0768 га, кадастровий номер :11:168:0013 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18-54).

14.04.2016р. за ОСОБА_4 в Державному земельному кадастрі була зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером :11:168:0019, площею 0,0508 га з обмеженням: охоронна зона навколо інженерних комунікацій 0,0023 га та за ОСОБА_1 була зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером :11:168:0018, площею 0,0260 га з видом обмеження: охоронна зона навколо інженерних комунікацій площею 0,0007 га (а.с.48, 51).

Отже, при реєстрації цих земельних ділянок було зареєстровано обмеження у вигляді охоронних зон навколо інженерних комунікацій, а передбачений проектом сервітут площею 0,0129 га не був зареєстрований.

01.02.2022р. через департамент «Центр надання адміністративних послуг у місті Луцьку» Луцької міської ради позивач подала до ГУ Держгеокадастру у Волинській обл. заяву про внесення відомостей до Державного земельного кадастру про межі частини земельної ділянки, кадастровий номер :11:168:0019, на яку поширюється дія сервітуту, з видачею витягу з ДЗК, надавши усі необхідні документи згідно з Порядком ведення Державного земельного кадастру, затв. постановою КМ України № 1051 від 17.10.2012р., з наступними змінами (а.с.12).

21.02.2022р. державний кадастровий реєстратор ОСОБА_6 відмовив в прийнятті заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастровий номер :11:168:0019, у формі повідомлення № ПВ-022 з підстави подання не в повному обсязі документів, передбачених п.126 вказаного Порядку. Також рекомендував додати документи, на підставі яких набувається право сервітуту, із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюється таке право, та документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту; електронний документ (а.с.11).

Вважаючи вказані дії протиправними, позивач звернулася до суду.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що із заявою про внесення відомостей до земельного кадастру про межі частини земельної ділянки кадастровий номер :11:168:0019, на яку поширюється право сервітуту від 01.02.2022р. та доданих додатків до неї, позивачем було подано лише технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки між двома власниками (виготовлену ФОП ОСОБА_5 в 2016 році). При цьому, технічну документацію щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, передбачену пп.3 п.126 Порядку № 1051, позивач не подавала.

Посилання позивача на те, що ФОП ОСОБА_7 в 2016 році в технічній документації щодо поділу земельної ділянки між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 передбачив в експлікації поділу сервітут для забезпечення проїзду площею 0,0129 га, як підставу для задоволення позову, суд не прийняв, оскільки вимоги пп.3 п.126 Порядку № 151 передбачають саме подання технічної документації із землеустрою про встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту.

З дослідженого судом рішення Луцького міськрайонного суду в цивільній справі № 161/2621/19 від 22.07.2019р., яке набрало законної сили, вбачається, що після державної реєстрації поділу земельної ділянки між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , земельний сервітут площею 0,0119 га, розташований на земельній ділянці, власником якої є ОСОБА_4 , не був предметом вимог у цивільній справі.

За таких обставин державний кадастровий реєстратор виніс повідомлення про відмову у прийнятті заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру ПВ-022 від 11.02.2022р. правомірно, оскільки документи надані не у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заявленого позову є такими, що відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Предметом розглядуваного позову є оскарження повідомлення ПВ-022 від 11.02.2022р. про відмову у прийнятті заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру ПВ-022 від 11.02.2022р., оскільки позивачем подані всі необхідні документи для здійснення державної реєстрації земельного сервітуту площею 0,0129 га.

Для правильного вирішення розглядуваного спору колегія суддів вважає за необхідне з`ясувати наявність земельного сервітуту у позивача ОСОБА_1 , а також виготовлення нею технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту.

Відповідно до ч.1 ст.98 Земельного кодексу /ЗК/ України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Види права земельного сервітуту визначені ст.99 ЗК України.

Згідно з ст.100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.

Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Із змісту ст.101 ЗК України слідує, що дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи.

Стаття 25 Закону України № 858-IV від 22.05.2003р. «Про землеустрій» виділяє серед видів документації із землеустрою технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту (пп.«ї») та технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (пп.«й»).

Як слідує з матеріалів справи, технічною документацією із землеустрою, яка була оформлена на попереднього власника ОСОБА_2 , передбачено встановлення на земельній ділянці площею 0,0768 га обмеження та обтяження містобудівного характеру, зокрема, сервітуту для забезпечення права проїзду чи проходу ОСОБА_8 до належної йому земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,0119 га.

Такий сервітут встановлений рішенням Луцької міської ради № 76/59 від 30.07.2015р. «Про передачу громадянці ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд на АДРЕСА_1 » (а.с.92) та передбачений в технічній документації із землеустрою першого власника земельної ділянки.

На підставі цього рішення було зареєстровано в Державному земельному кадастрі безстроковий сервітут площею 0,0119 га (а.с.44).

Після придбання земельної ділянки ОСОБА_2 новими власниками ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . В складі цієї документації наявний сформований ФОП ОСОБА_5 перелік обмежень щодо використання земельної ділянки, до якого включено земельні сервітути (для забезпечення права проїзду чи проходу через земельну ділянку № 1 (площа 0,0508 га, належить ОСОБА_4 ; поштова адреса: АДРЕСА_4 ) площею 0,0129 га (а.с.28).

Водночас, будь-які відомості про встановлення сервітуту ОСОБА_1 для забезпечення права проїзду чи проходу через земельну ділянку ОСОБА_4 до її земельної ділянки шляхом укладення договору, прийняття рішення органу місцевого самоврядування чи рішенням суду матеріали справи не містять.

Також технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, яка була складена ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , не може вважатися підставою для встановлення земельного сервітуту ОСОБА_1 , оскільки така не передбачена приписами ст.100 ЗК України.

Натомість, після поділу земельної ділянки зберігається дія земельного сервітуту, що був встановлений для забезпечення права проїзду чи проходу ОСОБА_8 до належної йому земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,0119 га.

Підтвердженням наведеного слугують рішення судів у справі № 161/2621/19, якими усунуті перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0119 га як сервітутом, встановленим на земельній ділянці площею 0,0508 га, кадастровий номер :11:168:0019 (а.с.55-58, 59-64, 65-68).

Також позивачем не надано доказів оформлення нею технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту.

Відповідно до п.п.125-127 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затв. постановою КМ України № 1051 від 17.10.2012р. «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, вносяться до Державного земельного кадастру до здійснення державної реєстрації цих прав.

Внесення до Державного земельного кадастру відомостей про суборенду, сервітут, які поширюються на частини земельних ділянок, здійснюється за заявою правонабувача, сторін (сторони) правочину, якими набувається право суборенди, сервітуту, або уповноважених ними осіб.

Для внесення до Державного земельного кадастру відомостей про межі частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, заявник подає:

1) заяву за формою згідно з додатком 25;

2) документи, на підставі яких набувається право суборенди, сервітуту, із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюється таке право;

3) документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту;

4) електронний документ.

Відмова у внесенні до Державного земельного кадастру відомостей про межі частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, надається у разі, коли:

2) заявником подано документи не в повному обсязі;

3) подані документи не відповідають вимогам, зазначеним у підпунктах 1 і 2 пункту 111 цього Порядку;

4) із заявою звернулася неналежна особа.

Як вбачається із заяви позивача про внесення відомостей до земельного кадастру про межі частини земельної ділянки, кадастровий номер :11:168:0019, на яку поширюється право сервітуту від 01.02.2022р. та доданих додатків до неї, що подавались до відповідача, ОСОБА_1 було подано поряд із іншими документами лише технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки між двома власниками (виготовлену ФОП ОСОБА_5 в 2016 році).

Натомість, технічну документацію щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, передбачену пп.3 п.126 Порядку № 1051, позивач не оформляв і державному кадастровому реєстратору не подавав.

Також технічна документація щодо поділу земельної ділянки між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в якій передбачено сервітут для забезпечення проїзду площею 0,0129 га, не може підміняти собою технічну документацію із землеустрою про встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту.

Після державної реєстрації поділу земельної ділянки між між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 земельний сервітут площею 0,0129 га, розташований на земельній ділянці, власником якої є ОСОБА_4 , не був предметом вимог у цивільній справі № 161/2621/19.

Таким чином, державний кадастровий реєстратор підставно виніс повідомлення № ПВ-022 від 11.02.2022р. про відмову у прийнятті заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, оскільки позивач подала документи не у повному обсязі.

Крім того, відповідачем правильно прийнято за результатами розгляду заяви позивача саме повідомлення про відмову у прийнятті заяви про внесення відомостей до земельного кадастру, а не рішення про відмову у здійсненні державної реєстрації обмеження у використанні земель, оскільки винесення відповідачем повідомлення про відмову у прийнятті заяви у випадку подання заявником документів не в повному обсязі передбачено пп.5 п.70 Порядку № 1051 згідно з додатком 13.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що державний кадастровий реєстратор ОСОБА_6 діяв у відповідності до вимог законодавства та правомірно відмовив ОСОБА_1 в прийнятті заяви від 01.02.2022р. про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру про межі частини земельної ділянки на яку поширюється дія сервітуту.

Наведені обставини у своїй сукупності є вирішальними для вирішення спору про правомірність дій та рішень відповідача державного кадастрового реєстратора територіального органу центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (ГУ Держгеокадастру у Волинській обл.), який в розглядуваних відносинах виступає суб`єктом владних повноважень та виконує управлінські функції, передбачені ЗК України.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість заявленого позову, через що останній не підлягає до задоволення, із вищевказаних мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.09.2022р. в адміністративній справі № 140/4401/22 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
В. З. Улицький
Дата складання повного тексту судового рішення: 23.12.2022р.