Справа № 160/23286/21
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРВЕЙ» до Дніпровської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів і картки відмови в прийнятті митної декларації,-
24.11.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРВЕЙ» до Дніпровської митниці про визнання протиправним та скасування рішення і картки відмови, в якій позивач просить:
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що ТОВ «КАРВЕЙ» на підтвердження заявленої митної вартості товарів за ціною договору (контракту) надано до митного оформлення митну декларацію з усіма необхідними документами, які не містили розбіжностей та ознак підробки, а, навпаки, містять всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, що, в свою чергу, виключало можливість витребування митницею у декларанта додаткових документів у розумінні приписів ч.3 ст.53 Митного кодексу України. Однак, відповідач, не зважаючи на вищенаведене, посилаючись на формальні підстави, витребував у позивача додаткові документи. Позивач додатково надав наявні в нього документи та повідоми митний орган, що не має можливості надати інші витребувані документи, з огляду на їх відсутність. Проте, відповідач, не здійснивши повну перевірку відомостей, що містяться в наданих документах, що підтверджують заявлену митну вартість та правильність розрахунку, здійсненого декларантом, не упевнившись в достовірності та точності заяв, документів та розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у статті 58 Митного кодексу України, прийняв рішення про коригування митної вартості товару від 25.08.2021р. №UA110110/2021/300023/1, відповідно до якого загальна митна вартість задекларованих товарів була скоригована за другорядним методом визначення митної вартості - резервний метод, згідно з положеннями ст.64 Митного кодексу України, а також відмовив у прийнятті вказаної митної декларації шляхом оформлення картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення. При цьому, позивач зауважує, що зазначена в митній декларації митна вартість товарів у повній мірі співпадає з митною вартістю товарів, що відображена у документах, поданих відповідно до статті 53 Митного кодексу України, які у повній мірі підтверджують розмір заявленої митної вартості товару за ціною контракту. Натомість, всі вказані у спірному рішенні зауваження митниці носять формальний характер та не свідчать про дійсну наявність розбіжностей, а надані позивачем документи, повною мірою підтверджують числові значення складових митної вартості. Крім того, позивачем зауважується, що відповідач у спірному рішенні крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, не навів жодних пояснень щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та не зазначив інформації і джерел, які використовувались митницею при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу, що суперечить положенням пунктів 2, 4 частини другої статті 55 Митного кодексу України. Таким чином, не погоджуючись з висновками відповідача та винесеним ним рішенням, позивач звернувся з даною позовною заявою до суду для захисту своїх порушених прав та законних інтересів.
Відповідно до довідки помічника судді Закопай А.Р. від 01.03.2022р. №237, оскільки Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, всі справи, призначені до розгляду у судовому засіданні у період з 28 лютого 2022 року по 04 березня 2022 року, зняті з розгляду.
Наступне підготовче судове засідання призначено на 06.04.2022 о 15:00.
Сторони в підготовче судове засідання 06.04.2022 року не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.
Сторони в підготовче судове засідання 03.05.2022 року не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.
Сторони в судове засідання 24.05.2022 року не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.
Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (пункт 10 частини першої статті 4 КАС України).
Фіксування судового засідання відповідно до статті 229 КАС України не здійснювалося, тому керуючись приписами пункту 10 частини 1 статті 4 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи судом вирішено здійснювати у порядку письмового провадження.
Таким чином, суд дійшов висновку про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 та ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 08.01.2019 року між ZHEJIАNG YAMEILI AMPEREX TECHNOLOGY CO., LTD (Китай, Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРВЕЙ» (Україна, Покупець) укладено Контракт № К7_2019, відповідно до умов якого Продавець продає, а Покупець купує товар у відповідності з найменуванням, кількістю, цінами, строками поставок та іншими умовами поставки у відповідності до пунктів цього контракту, які є його невід`ємною частиною.
Відповідно до п.2.1 Контракту предметом цього Контракту є поставка Продавцем на адресу Покупця автомобільних запчастин в асортименті, номенклатурі та кількості, зазначених в Специфікаціях до цього Контакту.
Згідно з п.2.2 Продавець зобов`язаний поставити, а Покупець прийняти та оплатити на умовах, передбачених цим Контрактом Товар у кількості, асортименті і в строки, визначені в ІНВОЙСІ, який є невід`ємною частиною цього Контракту.
За умовами п.3.1 Контракту Продавець зобов`язується поставляти Товар на умовах поставки FOB (далі по тексту «Місце поставки») згідно з Офіційними Правилами тлумачення комерційних термінів Міжнародної торгівельної палати в редакції 2010р. (Інкотермс - 2010). Продавець бере на себе зобов`язання по навантаженню Товару на надані Покупцем транспортні засоби в місці поставки і оформленню в митному порядку цього Товару. Пунктом призначення поставки і місцем розвантаження транспортних засобів є адреса, яка зазначена у Специфікації на окрему партію товару.
Відповідно до п.3.2 Контракту кількість місць, масу і розмір кожної партії товару Продавець зазначає в пакувальному листі.
Згідно з п.4.1 Контракту вартість товару та витрати на його транспортування зазначаються в додатках. Додаток прикладається до кожної поставки товару.
Згідно з Додатковою угодою №2 від 30.12.2019 до Контракту строк його дії продовжено до 31.12.2020.
Відповідно до Додаткової угоди №3 від 30.12.2020 до Контракту, строк дії Контракту продовжено до 31.12.2021.
На виконання вищевказаного Контракту та у відповідності до Додатку №5 та Специфікації №5 від 01.06.2021 Сторони погодили поставку Товару:
1. Radiator cooling/радіатор охолодження тип 2107-1301012, в кількості 204 шт. вартістю 9,40 USD на суму 1917,60 USD;
2. Radiator cooling/радіатор охолодження тип 2170-1301012, в кількості 75 шт. вартістю 11,30 USD на суму 847,50 USD;
3. Radiator cooling/радіатор охолодження тип 2112-1301012, в кількості 45 шт. вартістю 10,30 USD на суму 463,50 USD;
4. Heater core/радіатор пічки тип 2101-8101060, в кількості 204 шт. вартістю 3,44 USD на суму 68,80 USD;
5. Radiator cooling/радіатор охолодження тип 2106-1301012, в кількості 40 шт. вартістю 9,80 USD на суму 392,00 USD;
6. Radiator cooling/радіатор охолодження тип 96182261ВR, в кількості 24 шт. вартістю 16,44 USD на суму 394,56 USD;
7. Radiator cooling/радіатор охолодження тип 96182261, в кількості 24 шт. вартістю 13,12 USD на суму 314,88 USD;
8. Heater core/радіатор пічки тип 96231949, в кількості 200 шт. вартістю 5.95 USD на суму 1190,00 USD.
25.08.2021р. з метою здійснення митного оформлення вказаного товару позивачем подано до Дніпровської митниці митну декларацію (далі - МД): №UA110110/2021/009423 від 25.08.2021р. з декларацією митної вартості, в якій митна вартість поставленого товару визначена за ціною договору (основний метод).
За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митниця дійшла висновку про наявність розбіжностей у наданих на підтвердження заявленої митної вартості документах, які, на думку митниці, впливають на числове значення митної вартості, у зв`язку із чим повідомлено декларанта про те, що подані ним документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, які підтверджують митну вартість товарів.
Судом встановлено, що митним органом виявлено наступні розбіжності у поданих позивачем документах:
1) згідно з п. 2.2, 2.3 Порядку виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 №631, для виконання відповідних митних формальностей, з урахуванням положень ст. 254 МКУ, необхідно забезпечення декларантом перекладу документів українською мовою для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, однак переклад документів митного оформлення (коносамент, сертифікат проходження товару, копія декларації країни відправлення) декларантом не надано;
2) поставка товару заявлена до митного оформлення на підставі зовнішньоекономічного контракту від 08.01.2019 №К_7/2019 з компанією «ZHEJIANG YAMEILI AMPEREX TECHNOLOGI CO., LTD.» (Китай). В графі 44 зазначено код 4104 угода з виробником. Інформація щодо торгівельних марок оцінюваних товарів CARWEY та SHIKOO, інформація щодо виробника товарів двох різних торгівельних марок, зазначена декларантом в електронному інвойсі, не підтверджена документами, передбаченими контрактом;
3) декларантом не надано сертифікати якості та сертифікати відповідності, які передбачені пунктами 2.1 та 6.3 контракту;
4) пунктом 2.3 контракту передбачена заявка на кожну конкретну партію товару, однак такий документ декларантом не надано;
5) пунктом 2.2 контракту передбачено погодження та підписання рахунку обома сторонами. Наданий до митного контролю рахунок від 01.06.2021 №2020YML590-3 має розбіжності щодо умов п. 2.2. контракту в частині погодження та підписання. Пунктом 2.2. контракту визначено, що в рахунку до контракту зазначаються, крім іншого: виробник. Наданий до митного контролю рахунок від 01.06.2021 №2020YML590-3 не містить відомості щодо виробника товару;
7) у пункті 12.7 контракту зазначено, що надається прайс-лист у електронному вигляді з подальшим обміном на оригінал. Однак, декларантом прайс-лист не надано;
8) відповідно до статті VІІ Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (далі - ГАТТ) оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на дійсній вартості імпортованого товару. Під «дійсною вартістю» слід розуміти ціну, яку, під час та в місці, визначеними законодавством імпортуючої країни, такий чи подібний товар продається або пропонується до продажу при звичайному ході торгівлі за умов повної конкуренції. Відповідно до статті VІІ Генеральної угоди з тарифів і торгівлі оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на дійсній вартості імпортованого товару. При визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові) митної вартості: витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; витрати на страхування цих товарів, якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті (ч. 10 ст. 58 МКУ). Декларант або уповноважена особа, які заявляють митну вартість товару, відповідно до ч. 2 ст. 52 МКУ зобов`язані подавати митниці достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватись на об`єктивних, документально підтверджених даних. Поставка оцінюваної партії товару заявлена до митного оформлення на комерційних умовах поставки FOB порт Китаю Ningbo. Пунктом 3.5 контракту зазначено, що страхування може здійснюватися за обоюдною згодою. Витрати на страхування, як складової митної вартості, декларантом не додані;
10) договір на транспортно-експедиційне обслуговування від 15.03.2016 № 01 передбачає оформлення заявки, актів (п. 3.1) на організацію доставки оцінюваної партії товару; п. 2.4.2 передбачена подача заявки не менше чим за 5 робочих днів. Однак, заявка до митного оформлення не надана;
11) пунктом 3.3 передбачена винагорода експедитору, яка не розраховується із наданих до митного оформлення документів. Усупереч вимогам п. 2 та п. 10 ст. 58 та ч. 2 ст. 52 МКУ, документи з відомостями про визначення митної вартості, які повинні базуватись на об`єктивних, документально підтверджених даних, декларантом не надано.
Враховуючи викладене, посилаючись на ч.3 ст.54 Митного кодексу України, відповідач з метою упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості, в рамках проведення консультацій з метою обґрунтування вибору методу визначення митної вартості, зобов`язав декларанта протягом 10 календарних днів подати такі додаткові документи: заявка на перевезення банківські документи, що стосуються оцінюваного товару; інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування; виписку з бухгалтерської документації; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Декларантом 25.08.2021 року надано до Дніпровської митниці:
- рахунок від експедитора від 18.08.2021 № 69, загальною сумою 306 917, 26 грн. за «фрахт з надбавками за маршрутом Нінгбо, Китай Одеса, Україна»;
- копію платіжного доручення від 20.08.2021 №1723 щодо перерахування експедитору 306 917, 26 грн. згідно рахунку від експедитора від 18.08.2021 №69;
- копію митної декларації країни відправлення.
Також, листом від 25.08.2021 року декларант повідомив митницю про неможливість надання додаткових документів стосовно митної вартості товару в десятиденний строк.
За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів шляхом перевірки наданих до митного оформлення документів та проведення відповідних консультацій з декларантом, Дніпровською митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UA110110/2021/300023/1 від 25.08.2021р., згідно з яким митна вартість задекларованих позивачем товарів скоригована відповідно до ст.64 МК України за резервним методом визначення митної вартості.
Декларант скористався наданим правом і спірний товар був випущений у вільний обіг під гарантійні зобов`язання за ЕМД від 25.08.2021 №UА110110/2020/009463.
Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРВЕЙ» листом № 26-10/1 від 26.10.2021 року в порядку ст. 55 Митного кодексу України направило митному органу додаткові документи: копію Специфікації № 3 від 24.12.2020 до Контракту № К_7/2019 від 08.01.2019; копію інвойсу № 2020YML590 від 24.12.2020; копію додаткової угоди № 4 від 29.03.2021 до Контракту № К_7/2019 від 08.01.2019; копію листа ТОВ «КАРВЕЙ» від 03.06.2021 № 03-06/1; копію інвойсу № 2020YML590-2 від 17.05.2021 (даний інвойс до оцінюваної партії товару щодо якої здійснювалось митне оформлення за ЕМД № UA110110/2021/009423 від 25.08.2021 не відноситься, а надається для перевірки числового значення сплаченої суми, згідно платіжного доручення № 17 від 12.07.2021).
Водночас, не погодившись з вищевказаним рішенням про коригування митної вартості товарів № UA110110/2021/300023/1 від 25.08.2021р., прийнятим Дніпровською митницею, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Відповідно до ч.1 ст.49 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.51 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.52 Митного кодексу України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; 2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.
Згідно з ч.1 ст.53 Митного кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Суд зазначає, що ч.2 ст.53 Митного кодексу України містить вичерпний перелік документів, які подаються декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення. До них відносяться: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
З аналізу частин першої та другої статті 53 Митного кодексу України слідує, що Митним кодексом передбачено вичерпний перелік документів, що подається декларантом органу доходів і зборів для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.
Дана норма кореспондується з положеннями статті 318 Митного кодексу України, у частині третій якої встановлено, що митний контроль має передбачати виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.
Це також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до Закону України «Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур», якими запроваджено стандартні правила, а саме на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.
Крім того, це узгоджується з проголошеними у статті 8 Митного кодексу України принципами здійснення державної митної справи на засадах законності та презумпції невинуватості, єдиного порядку переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України, спрощення законної торгівлі, заохочення доброчесності, гласності та прозорості.
За правилами ч.3 ст.53 Митного кодексу України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Таким чином, право митного органу на витребування додаткових документів не є абсолютним, а виникає за наявності хоча б однієї з таких підстав: надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
З наведеним висновком кореспондуються положення п.2 ч.5 ст.54 Митного кодексу України, за змістом якої відповідач має право письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості лише у випадках, встановлених цим Кодексом.
Статтею 54 Митного кодексу України передбачено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом.
Відповідно до ч.3 ст.54 Митного кодексу України за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування, відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Частиною 6 статті 54 Митного кодексу України визначено, що митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
За приписами ч.1 ст.55 Митного кодексу України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Згідно з ч.1 ст.57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Відповідно до ч.ч.2-8 ст.57 Митного кодексу України основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу, відповідно до норм цього Кодексу. Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості, згідно з положеннями статей59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності. У разі неможливості визначення митної вартості товарів, згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу. При цьому, кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу. Методи на основі віднімання та додавання вартості (обчислена вартість) можуть застосовуватися у будь-якій послідовності на прохання декларанта або уповноваженої ним особи. У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.
Частиною 7 статті 54 Митного кодексу України передбачено, що у разі, якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.
Також за приписами частин першої, другої статті 64 Митного кодексу України, у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT). Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях.
Системний аналіз вказаних положень Митного кодексу України дає підстави дійти висновків, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості, однак, дискреційні повноваження митних органів мають законодавчі обмеження у випадках незгоди із задекларованою митною вартістю. До таких, зокрема, належать процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості та обов`язок послідовного вибору методів (від першого до шостого) визначення митної вартості товарів. У разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично (частина сьома статті 54 Митного кодексу України).
Згідно з частиною шостою статті 53 Митного кодексу України декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.
В той же час, витребуванню підлягають лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а визначення митної вартості не за першим методом можливе тільки тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено.
Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву в правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митному органу право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Разом з тим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.06.2019р. в адміністративній справі №803/667/17.
Відтак, наведені приписи зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності. Тягар доведення неправильності заявленої митної вартості лежить на митному органі.
Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митниця повинна вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
В свою чергу, відсутність в рішенні про коригування митної вартості товарів інформації з належним обґрунтуванням того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, витребування митницею додаткових документів без зазначення обставин, які ці документи повинні підтвердити, свідчать про протиправність рішення щодо застосування іншого, ніж основний метод, визначення митної вартості товарів.
Таке правозастосування узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 31.03.2015р. у справі №21-127а15, який має враховуватись при застосуванні норм права у подібних правовідносинах відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.
Як слідує з матеріалів справи, позивачем надано відповідачу для митного оформлення імпортованого товару документи, що передбачені частиною другою статті 53 МК України.
Судом встановлено, що відповідач за результатами здійснення митного контролю правильності визначення митної вартості товарів, заявленої позивачем, дійшов висновку, що в наданих декларантом документах міститься ряд розбіжностей, наявність яких унеможливлює підтвердження всіх числових значень складових митної вартості, однак, суд не погоджується з такими висновками митного органу, з огляду на таке.
Щодо доводів відповідача стосовно ненадання перекладу документів митного оформлення (коносамент, сертифікат про походження товару, копія декларації країни відправлення), суд зазначає, що відповідно до ст. 254 МКУ документи, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, подаються митному органу українською мовою, офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування. Митні органи вимагають переклад українською мовою документів, складених іншою мовою, ніж офіційна мова митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, тільки у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації. У такому разі декларант забезпечує переклад зазначених документів за власний рахунок.
Суд зазначає, що офіційними мовами СОТ, до якого приєдналася Україна 16.05.2008 року, є англійська, французька, іспанська.
Таким чином, вимоги митного органу стосовно перекладу на українську мову документів, які складено англійською мовою, як офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, та іноземною мовою міжнародного спілкування, є такими, що суперечать приписам Митного кодексу України.
Щодо зауваження відповідача про не належний переклад експортної декларації та не надання заявки не транспортно-експедиційне обслуговування, суд зазначає, що такі зауваження відповідача по суті не є розбіжностями, оскільки не містять суперечностей з іншими поданими документами та не впливають на можливість або неможливість перевірки числового значення заявленої митної вартості товару, при цьому, Митним кодексом України взагалі не визначено обов`язку подавати ці документи.
Доводи митного органу стосовно не підтвердження інформації щодо торгівельних марок оцінюваних товарів CARWEY та SHIKOO та інформації щодо виробника товарів спростовуються наступним.
Згідно з наданим позивачем додатком № 5 від 01.06.2021 до Контракту К_7/2019 від 08.01.2019р. виробником товару є Компанія ZHEJIАNG YAMEILI AMPEREX TECHNOLOGY CO., LTD (Китай), торгівельна марка SHIKOO.
Додаткове зазначення торгівельної марки оцінюваного товару CARWEY, тобто торгівельної марки замовника товару з нанесенням логотипа та маркування виготовленої продукції для реалізації на території України, є виконанням замовлення Покупця.
Право власності на торгівельну марку CARWEY підтверджено свідоцтво торгівельної марки № 293014 від 03.03.2021.
Сукупність наданих до митного оформлення документів підтверджують, що виробником товару є Компанія ZHEJIАNG YAMEILI AMPEREX TECHNOLOGY CO., LTD (Китай), а додаткове зазначення торгівельної марки CARWEY не суперечить іншим наданим документам, не впливає на можливість або неможливість перевірки числового значення заявленої митної вартості товару та не спростовує достовірність митної вартості заявленої до митного оформлення партії товару.
Щодо доводів митного органу про ненадання декларантом сертифікатів якості та сертифікатів відповідності, які передбачені пунктами 2.1 та 6.3 контракту, а також передбаченої пунктом 2.3 контракту заявки на кожну конкретну партію товару, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 53 МКУ, яка визначає вичерпний перелік документів, що подаються декларантом для підтвердження заявленої митної вартості, надання сертифікатів якості, сертифікатів відповідності, заявки на кожну партію товару, не передбачено.
Умови контракту щодо необхідності надання вказаних документів, стосуються господарських правовідносин між сторонами контракту для узгодження господарської операції та підтвердження якості поставленого товару, і не підлягають застосуванню під час митного оформлення товару.
Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 53 МКУ забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
Таким чином, посилання митного органу на ненадання документів, які не передбачені вимогами ст. 53 МКУ, є незаконними та безпідставними.
Стосовно посилань відповідача на те, що наданий до митного контролю рахунок від 01.06.2021 №2020YML590-3 має розбіжності щодо умов п. 2.2. контракту в частині погодження та підписання і не містить відомості щодо виробника товару, суд зазначає, що в процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару.
Так, наданий до митного оформлення рахунок-фактура (інвойс) від 01.06.2021 № 2020YML590-3 містить: повне найменування товару, виробника (виробник згідно з додатком № 5 від 01.06.2021 є Продавцем), країну походження, кількість, вартість за одиницю загальну вартість, номер та дату Контракту, умови поставки, строк поставки, умови оплати, найменування продавця, найменування Покупця, найменування та реквізити товаровідправника та товароотримувача, місце призначення товару, отже відповідає вимогам Контракту К_7/2019 від 08.01.2019р.
При цьому, відсутність підпису покупця на інвойсі не впливає на вартість товару та розрахунки за поставлений товар, відтак митний орган безпідставно зазначав про розбіжності у наданому до митного оформлення інвойсі.
За умовами зовнішньоекономічного контракту №К_7/2019 від 08.01.2019 року, укладеного позивачем з Компанією ZHEJIАNG YAMEILI AMPEREX TECHNOLOGY CO., LTD (Китай) товар поставляється у відповідності до найменування, кількістю, за цінами, строками поставок та іншими умовами поставок у відповідності з пунктами цього контракту, які є невід`ємною частиною цього контракту.
Відповідно до пункту 2.1 контракту предметом цього контракту є поставка автомобільних запчастин в асортименті, номенклатурі та кількості, вказаних в Специфікаціях до цього контракту.
За умовами пункту 2.2 контракту Продавець зобов`язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити на умовах, передбачених цим контрактом товар, у кількості, асортименті та в строки, визначені в інвойсі, який є невід`ємною частиною цього контракту.
За пунктом 4.1 контракту вартість товару і витрати на його транспортування зазначаються у додатках. Додаток прикладається до кожної поставки товару.
Відповідно до пункту 4.2 контракту ціна товару встановлюється в доларах США та може бути змінена за взаємною згодою.
Оплата товару та накладних витрат відбувається згідно відповідному інвойсу або додатку (специфікації) Покупцем шляхом банківського переказу грошових коштів на банківський рахунок Продавця у строки за поточною угодою з Продавцем протягом (-) календарних днів з моменту поставки Товару в місце поставки, Умови оплати можуть бути змінені Сторонами в Специфікаціях до цього Контракту на окремі партії товару.
Умовами оплати згідно з Специфікацією № 5 від 01.06.2021, Додатком №5 від 01.06.2021 та рахунком-фактурою (інвойсом) від 01.06.2021 №2020YML590-3 передбачено 20% передплата та 80% післяоплата.
Передплата (20%) згідно інвойсу № 2020YML590-3 від 01.06.2021 (на загальну суму 5 588,84 доларів США), яка складає 1 117,77 доларів США була врахована продавцем із раніше сплаченої суми (17 323,90 доларів США), згідно платіжного доручення № 47 від 29.12.2020, що підтверджено листом ТОВ «КАРВЕЙ» № 03-06/1 від 03.06.2021.
Платіжним дорученням № 17 від 12.07.2021 підтверджено оплату 80% вартості товару за двома інвойсами:
№ 2020YML590-3 від 01.06.2021 на суму 5 588,84 доларів США 80% це 4 471,07 доларів США.
Отже, оплата за інвойсом №2020YML590-3 від 01.06.2021 на суму 5588,84 доларів США здійснювалась наступним чином: 20% в сумі 1 117,77 доларів США була врахована продавцем із раніше сплаченої суми (17 323,90 доларів США), згідно платіжного доручення № 47 від 29.12.2020 по відміненому інвойсу № 2020YML590 від 24.12.2020 та 80% в сумі 4 471, 07 доларів США оплата згідно платіжного доручення № 17 від 12.07.2021 (на суму 18 141, 95 доларів США).
Відповідно до ч. 8 ст. 55 МКУ протягом 80 днів з дня випуску товарів декларант або уповноважена ним особа може надати митному органу додаткові документи для підтвердження заявленої ним митної вартості товарів, що декларуються.
У разі надання декларантом або уповноваженою ним особою додаткових документів митний орган розглядає подані додаткові документи і протягом 5 робочих днів з дати їх подання виносить письмове рішення щодо визнання заявленої митної вартості та скасовує рішення про коригування заявленої митної вартості або надає обґрунтовану відмову у визнанні заявленої митної вартості з урахуванням додаткових документів. У такому випадку надана фінансова гарантія відповідно повертається (вивільняється) або реалізується в порядку та у строки, визначені цим Кодексом. (ч. 9 ст. 55 МКУ).
Згідно із ч. 10 ст. 55 МКУ якщо митний орган протягом строку, зазначеного у частині дев`ятій цієї статті, не надає обґрунтованої відмови у визнанні заявленої митної вартості з урахуванням додаткових документів, вважається, що декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість товарів визначено правильно. У такому випадку митний орган скасовує рішення про коригування заявленої митної вартості, а надана фінансова гарантія повертається (вивільняється) у порядку та строки, визначені цим Кодексом.
Позивачем у відповідності до умов ст.55 МКУ 26.10.2021 листом № 26-10/1 додатково надано митному органу пояснення та додаткові документи: копію Специфікації № 3 від 24.12.2020 до Контракту № К_7/2019 від 08.01.2019; копію інвойсу № 2020YML590 від 24.12.2020; копію додаткової угоди № 4 від 29.03.2021 до Контракту № К_7/2019 від 08.01.2019; копію листа ТОВ «КАРВЕЙ» від 03.06.2021 № 03-06/1; копію інвойсу № 2020YML590-2 від 17.05.2021.
Таким чином, митний орган дійшов висновку, що додатково надані позивачем документи є недостовірними.
Однак, суд зазначає, що сукупність наявних у матеріалах справи доказів, які були надані підприємством позивачем до митного органу, узгоджуються між собою, містять повні та достовірні відомості щодо вартості заявленої до митного оформлення партії товару, докази сплати вартості товару у відповідності до вимог укладеного контракту, що відповідачем безпідставно враховано не було.
Водночас, суд наголошує, що у процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. У свою чергу умови плати безпосередньо ціни товару не стосуються. У зв`язку з цим відомості про умови оплати товару не повинні братися митним органом до уваги при контролі за митною вартістю, а відтак суперечності між цими відомостями не можуть бути підставою для твердження про наявність розбіжностей у даних про митну вартість товару.
Суперечності у відомостях щодо умов оплати товару у документах, доданих до вантажної митної декларації на підтвердження митної вартості товарів, не можуть бути підставою для витребування органом доходів і зборів додаткових документів у декларанта.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11.04.2018р. у справі №804/4680/16.
Стосовно твердження відповідача про ненадання декларантом прайс-листа, суд зазначає наступне.
До переліку додаткових документів, визначених частиною третьою статті 53 Митного кодексу України входять каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару.
Водночас, положення цієї статті передбачають можливість надання на підтвердження митної вартості товарів не лише прайс-листа виробника, а й інших платіжних та/або бухгалтерських документів, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару, до яких, зокрема, можна й віднести прайс-лист продавця товару, паспорт якості на фірмовому бланку, комерційний інвойс, пакувальний лист.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.07.2020р. року у справі № 815/2731/18.
У даному випадку позивачем було надано комерційний інвойс та платіжні документи, що підтверджують здійснення повної оплати за поставлений товар, що цілком підтверджують його митну вартість, водночас, відповідачем необґрунтовано необхідність надання безпосередньо й прайс-листа виробника, який є саме додатковим документом, що може бути витребуваний лише за наявності розбіжностей у поданих декларантом до митного оформлення документів, обов`язковий перелік яких визначено ч.2 ст.53 МКУ, або їх недостатності, при цьому, за умовами ч.2 ст.53 МКУ обов`язково до митного оформлення мають бути надані саме рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); а якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; разом з цим, інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару, подаються лише за наявності. Відтак, надання декларантом прайс-листа виробника, за умови надання ним рахунку-фактури (інвойсу) та банківських платіжних документів, що стосуються оцінюваного товару, не є обов`язковим.
Щодо посилання відповідача на не надання декларантом документів щодо витрат на страхування, як складової митної вартості, судом враховано таке.
Відповідно до п.8 ч. 2 ст. 53 МКУ документами, які підтверджують митну вартість товарів, є, якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Отже, витрати на страхування надаються до митного оформлення лише у разі, якщо було здійснено страхування товару.
За умовами пункту 3.5 Контракту страхування може здійснюватись за взаємною згодою Покупця та Продавця.
Водночас, жодний доданий до митного оформлення документ не містить відомостей щодо досягнення згоди між сторонами про страхування товару.
Узгоджені сторонами умови поставки FOB також не передбачають здійснення страхування.
З огляду на вищенаведене, суд знаходить необґрунтованими зауваження митниці щодо не надання позивачем під час митного оформлення товару витрат на його страхування.
Щодо зауважень митного органу відносно підтвердження транспортної складової митної вартості, суд зазначає наступне.
Так, відповідно до пункту 4.1 контракту вартість товару та витрати по його транспортуванню зазначаються у додатках на кожну партію товару.
При цьому, за умовами пункту 3.1 Контракту Продавець зобов`язується поставляти Товар на умовах поставки FOB згідно Офіційних Правил тлумачення комерційних термінів Міжнародної торгової палати в редакції 2010р. (Інкотермс - 2010)
За умовами поставки FOB згідно Інкотермс 2010 відповідальність за вантаж переходить від продавця до покупця після розміщення вантажу на борту судна, основну перевозку (фрахт) оплачує покупець.
Судом встановлено, що, дійсно, у наданому до митного оформлення додатку до Контракту, специфікації №5 та рахунку від 01.06.2021 № 2020YML590-3 витрати по транспортуванню окремо не вказані. Однак, зважаючи на те, що поставка товару у даному випадку здійснювалася на умовах FOB Ningbo, при цьому, такі умови поставки не передбачають включення витрат на транспортування до ціни товару, відтак, окреме зазначення таких витрат у додатках до Контракту не є обов`язковим.
При цьому, судом встановлено, що транспортування товару у даному випадку здійснювалося на підставі договору транспортного експедирування від 15.03.2016 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДАО Лоджистик» (Експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРВЕЙ» (Клієнт), за умовами якого Експедитор зобов`язується від свого імені за плату Клієнта надати та організувати надання транспортно-експедиторських послуг, пов`язаних з організацією та/або забезпеченням перевезень експортно-імпортних та транзитних вантажів Клієнта, а також додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу.
Згідно з довідкою ТОВ «ДАО Лоджистик» № 01-18/08/21 від 18.08.2021 про транспортні витрати, вартість витрат (морський фрахт з надбавками) з перевезення вантажу, прибуваючого в Одеський порт згідно коносаментів №DXG2106612A, DXG2106612B, DXG2106612C, DXG2106612D, DXG2106612E в контейнері FCIU 8684553 з порту Нінбо, Китай до порту Одеса, Україна склала 306 917, 26 грн. за один 40?НС контейнер.
Отже, з наданих до митного оформлення документів чітко слідує, який саме товар перевозився та вартість його перевезення до України.
Вищезазначені документи не містять розбіжностей і у повній мірі дають змогу визначити, який товар перевозився, за яким маршрутом, хто здійснював перевезення, вартість транспортних витрат заявлених декларантом для митного оформлення.
Сукупність наданих до митного органу під час митного оформлення вантажу документів, а саме: довідки ТОВ «ДАО Лоджистик» № 01-18/08/21 від 18.08.2021р., калькуляції витрат на доставку вантажу № 18-08 від 18 серпня 2021 року, коносаменту №DXG2106612A від 07.07.2021р, дає можливість підтвердити та обчислити суму витрат на транспортування вантажу, заявленого до митного оформлення.
З огляду на вищевказане та враховуючи надання позивачем до митного оформлення: довідки ТОВ «ДАО Лоджистик» № 01-18/08/21 від 18.08.2021р., калькуляції витрат на доставку вантажу № 18-08 від 18 серпня 2021 року, коносаменту №DXG2106612A від 07.07.2021р., зауваження митниці щодо відсутності витрат на транспортування та неможливості обчислення числового значення транспортних витрат, є необґрунтованими та безпідставними.
Щодо посилань митниці на відсутність документів на підтвердження витрат, понесених на перевантаження контейнера з 07.08.2021 по 14.08.2021 у порту Yarimca (Туреччина), та розрахунку винагороди експедитору, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом, на підставі договору транспортного експедирування від 15 березня 2016 року транспортно-експедиційні послуги позивачу надавало ТОВ «ДАО Лоджистик», в тому числі й щодо транспортування товару згідно з коносаментом №DXG2106612A від 07.07.2021р.
Стаття 929 Цивільного кодексу України передбачає, що за своєю суттю транспортне експедирування - це менеджмент у галузі перевезення вантажів, який може в себе включати не лише укладення договору з перевізником (від свого чи від імені Замовника), а й інший широкий спектр послуг, що не заборонені законом, та пов`язані із транспортуванням цього самого вантажу і т.д.
Так, саме на транспортно-експедиторську компанію були покладені зобов`язання із відшкодування морського фрахту товару з порту Нінгбо в порт Одеса на користь лінійного агента (як різновид транспортно-експедиційних послуг).
Підставою для нарахування таких складових митної вартості товарів, як вартість транспортних і експедиційних витрат був комплекс наданих послуг з перевезення, супроводу розвантаження і обслуговування в порту, транспортування з порту до митного пункту та інші супутні послуги, що повністю відповідає вимогам Митного кодексу України.
Довідкою ТОВ «ДАО Лоджистик» № 01-18/08/21 від 18.08.2021 про транспортні витрати, підтверджено вартість витрат (морський фрахт з надбавками) з перевезення вантажу, прибуваючого в Одеський порт згідно коносаментів, в тому числі й коносаменту №DXG2106612A.
Вартість морського фрахту у довідці вказана з надбавками, тобто вартість перевантаження контейнера увійшла у вартість вказаних транспортних витрат.
Розмір винагороди експедитору за фрахт з надбавками згідно з договором від 15 березня 2016 року підтверджується довідкою ТОВ «ДАО Лоджистик» № 01-18/08/21 від 18.08.2021, калькуляцією витрат на доставку вантажу № 18-08 від 18.08.2021р., рахунком № 69 від 18.08.2021р., платіжним дорученням № 1723 від 20.08.2021 р., які узгоджуються між собою, та визначають, який товар перевозився, за яким маршрутом, хто здійснював перевезення, вартість транспортних витрат заявлених декларантом для митного оформлення.
При цьому, в наданій декларантом до митного оформлення калькуляції витрат на доставку вантажу № 18-08 від 18.08.2021р. здійснено розрахунок вартості перевезення вантажу, що перевозився на підставі коносаменту №DXG2106612A, виходячи з відомостей довідки ТОВ «ДАО Лоджистик» № 01-18/08/21 від 18.08.2021 про транспортні витрати, згідно з якою перевізником було визначено вартість за весь контейнер за декількома коносаментами, бо це був консолідований вантаж, вартість якого розподіляється між декількома коносаментами згідно ваги, з урахуванням чого вартість перевезення вантажу за коносаментом №DXG2106612A склала саме 49 905, 64 грн.
Щодо зауваження митниці про відсутність в поданих транспортних документах інформації про розмір винагороди експедитору, суд зауважує, що відповідно до п.3.1 Договору транспортного експедирування від 15 березня 2016 року узгоджена вартість послуг експедитора включає в себе вартість винагороди експедитору, відтак, вказана у довідці ТОВ «ДАО Лоджистик» № 01-18/08/21 від 18.08.2021 вартість витрат на транспортування вже включає в себе вартість винагороди експедитору, тому необхідність її окремого зазначення відсутня.
Отже, наведені зауваження митниці спростовано наявними у матеріалах справи та раніше наданими до митного оформлення документами.
Інших обставин, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного позивачем розрахунку митної вартості товару за ціною договору, відповідачем не наведено, а тих, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товару, судом не встановлено.
З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що надані позивачем до митного оформлення документи, повною мірою підтверджують числові значення складових митної вартості, відомості в них не мають протиріч та розбіжностей, які б не дозволяли митному органу провести обчислення митної вартості за основним методом, а тому вказані митницею у спірному рішенні обставини не можуть бути підставами для відмови у прийнятті митної вартості товару, заявленої позивачем, та коригування такої митної вартості.
Зважаючи на те, що під час митного оформлення митницею не було висловлено жодних обґрунтованих сумнівів щодо розбіжностей у числових значеннях складових митної вартості товарів у вищенаведених поданих декларантом документах щодо ціни товару, про що свідчить аналіз змісту спірного рішення про коригування митної вартості товару, слід дійти висновку, що наведені документи не містили жодних розбіжностей саме у числових значеннях складових митної вартості товарів, у зв`язку із чим наявні підстави вважати, що митний орган не навів жодних обґрунтованих сумнівів щодо неможливості визначення митної вартості товарів за поданими декларантом документами, а тому відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не мав правових підстав для витребування додаткових документів у декларанта.
З огляду на вищезазначене, зауваження митного органу до наданих на підтвердження заявленої митної вартості товарів документів, що викладені у спірному рішенні про коригування митної вартості товарів, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки їх не можна віднести до таких, які можуть слугувати підставою для відмови у визначенні митної вартості товарів за ціною договору (контракту), адже вказані обставини не впливають на формування митної вартості товару.
У зв`язку з наведеним суд вважає, що доводи, які зазначені відповідачем в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості, не є підставою для витребування додаткових документів у декларанта та для коригування заявленої ним митної вартості товару, оскільки в документах відсутні розбіжності, або явні ознаки підробки. Відповідач не надав суду доказів того, що документи, які подані позивачем для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації. А надані позивачем до митного оформлення документи містять всі необхідні реквізити та відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, відомостей щодо ціни, що була сплачена за ці товари. Таким чином, суд дійшов висновку, що у відповідача були в наявності всі документи, які давали можливість встановити дійсну митну вартість товару за ціною договору.
Суд також звертає увагу, що факт неподання декларантом додаткових документів без належного обґрунтування відповідачем, що вони можуть усунути сумніви спірних відомостей, не можуть слугувати підставою для відмови в митному оформленні товару.
Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Законом чітко встановлено умови, за наявності яких, у відповідача виникає право на застосування таких повноважень, як витребування додаткових документів та відмова у митному оформленні за заявленою декларантом митною вартістю товарів.
Такою імперативною умовою є наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів.
На думку законодавця, сумніви є обґрунтованими, якщо документи: містять розбіжності; наявні ознаки підробки; не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Відтак, приписи закону зобов`язують відповідача зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.
Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, відповідач повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
Натомість, під час розгляду цієї справи відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами, а також аргументованими доводами наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутності всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за ці товари.
Тобто, правильність визначення позивачем митної вартості товару за ціною договору, а також об`єктивна можливість застосування першого методу не були спростовані відповідачем.
Крім того, відповідачем жодним чином не обґрунтовано необхідність витребування у позивача всього переліку передбачених ст.53 Митного кодексу України документів та яким чином кожен з них міг надати можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості.
Суд зазначає, що досліджені первинні документи, які також були подані позивачем до митного органу, повністю підтверджують митну вартість товару, задекларовану за основним методом.
Відповідачем не надано належних та переконливих доказів того, що подані декларантом для митного оформлення документи не надавили можливості встановити всі складові митної вартості товари, мали розбіжності або виправлення, у зв`язку з чим рішення митного органу про коригування митної вартості товару не може вважатися обґрунтованим та правомірним.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні по справі «Yvonne van Duyn v.Home Office» зазначив, що «принцип юридичної визначеності» означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на «принцип юридичної визначеності», держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.
Крім того, судом зауважується, що в спірному рішенні про коригування митної вартості товарів №UA110110/2021/300023/1 від 25.08.2021 року відсутні порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за такими другорядними методами, як резервний метод. Не дано пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов. Не вказані причини, з яких не був застосований основний метод визначення митної вартості, та чотири другорядні методи і чому обраний саме резервний метод визначення митної вартості.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України суд виходить із того, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З урахуванням наведеного, а також зважаючи на задоволення позовних вимог у повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цією позовною заявою, у сумі 2270,00 грн. підлягають відшкодуванню на користь останнього шляхом стягнення їх з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.
Крім того, позивачем у позові заявлено клопотання щодо стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, у сумі 8000,00грн., при вирішенні якого суд керуються наступними нормами КАС України.
Так, за змістом приписів ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 1 та 2 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Як зазначалося вище, за правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
При цьому, відповідач надав заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки такі витрати є не співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Судом встановлено, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00грн. останнім надано Договір про надання правової допомоги № 01-05-11/21 від 05.11.2021р., рахунок-фактура № 134/21 від 05.11.2021 р., платіжне доручення №6320 від 11.11.2021 р., погодинна тарифікація адвокатських послуг, акт прийому-передачі наданих послуг від 17 листопада 2021 р., довіреність № 5 від 20.08.2021р. та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 27.03.2012р.
Судом встановлено, що між ТОВ «КАРВЕЙ» та Адвокатським бюро «Герман і партнери» укладено договір про надання правової допомоги № 01-05-11/21 від 05.11.2021р.
Відповідно до рахунку-фактури №134/21 від 05.11.2021 р. року передплата за договором складає 8 000,00 грн.
Вказані послуги були оплачені позивачем, що підтверджується копією платіжного доручення №6320 від 11.11.2021 р. на суму 8 000,00 грн.
Згідно з Актом прийому-передачі наданих послуг від 17 листопада 2021 року виконавцем були виконані наступні роботи (надані такі послуги): складання адміністративного позову про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів і картки відмови. Також у вказаному акті зазначено, що замовник виплатив, а виконавець прийняв оплату за послуги, що надаються за договором у розмірі 8000,00 грн.
Зважаючи на наведене, позивач просить суд стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України 05.07.2012 № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закону № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 Закону № 5076-VI визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Системний аналіз наведених норм дозволяє дійти до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу є обставиною, яка підлягає доведенню та яку належить оцінити за формою та змістом.
За формальним критерієм, про що йдеться у ч. 3 ст. 134 КАС України, на сторону, яка заявляє про розподіл, покладається тягар надання відповідних первинних документів, які дають можливість зробити висновок про наявність договірних відносин між адвокатом та стороною у справі (1) з приводу надання останньому правничих послуг, які стосуються такої справи, (2) за результатом яких такі послуги були реально надані, а їх вартість сплачена.
Змістовий аналіз обставини понесення судових витрат полягає у наданні оцінки їх співмірності, при цьому, обов`язок доведення співмірності та неспівмірності покладається відповідно на сторону, яка заявляє про розподіл та яка заперечує щодо такого.
Резюмуючи викладене, навіть за відсутності заперечень іншої сторони щодо розміру судових витрат, суд зобов`язаний повно та всебічно надати оцінку співмірності понесених витрат придбаним послугам з точки зору складності справи, витраченого часу, обсягу виконаних робіт, ціни та значення справи для сторони на підставі наявних у матеріалах справи документів.
Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу в даній адміністративній справі, судом враховано наступне.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.
Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
У постанові від 28.01.2021 у справі № 806/2504/17 Верховний Суд вказав, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Таким чином, статтею 134 КАС України визначені вимоги до спірмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із покладенням на відповідача обов`язку доведення зворотного, а стаття 139 КАС України зобов`язує суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховувати чотири критерії, у тому числі, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.
Розглянута справа є нескладною, однак, навіть у справах незначної складності особа не може бути обмежена у можливості звернутися за правовою допомогою, у тому числі розраховуючи на компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.
Суд зазначає, що у розглянутому випадку не можна вважати, що при встановленні фіксованого гонорару у розмірі 8000,00 грн. була врахована складність справи та її істотні обставини.
Крім того, суд зазначає, що окремою вимогою до витрат на професійну правничу допомогу, як-то передбачено ч. 4 ст.134 КАС України, є детальний опис послуги.
При цьому, суд зазначає, що у наданих документах на підтвердження доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, не наведено розрахунку витраченого адвокатом часу на надані послуги.
Дослідивши надані до суду докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд констатує, що він позбавлений можливості оцінити обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, співмірність послуг категорії складності даної справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, оскільки у зазначених вище документах не зазначено кількість витраченого часу роботи адвоката.
Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.
В той же час, оскільки позивач, у зв`язку із прийняття відповідачем протиправних рішень, що були оскаржені у ці справі, був вимушений звернутися до суду за захистом порушених прав, у зв`язку із чим ним було понесено витрати на професійну правничу допомогу, враховуючи принцип співмірності та задоволення позовних вимог, суд доходить висновку про необхідність присудження на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00грн., оскільки така вартість наданих адвокатом послуг є обґрунтованою та співмірною зі складністю справи, ціною позову та обсягом наданої адвокатом правничої допомоги.
Відтак, у стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000,00грн., про відшкодування якої просив позивач, слід відмовити у зв`язку із не наданням позивачем належних доказів їх співмірності та розумності, а також того, що вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Визнати протиправним та скасувати рішення Дніпровської митниці про коригування митної вартості товарів №UA110110/2021/300023/1 від 25.08.2021.
У стягненні з Дніпровської митниці решти витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: О.М. Турова