Справа № 340/4427/22
Суддя: Г.П. Казанчук
Дата ухвалення: 2022-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/4427/22

Кіровоградський окружний адміністративний суду у складі судді Казанчук Г.П., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВИКЛАД ОБСТАВИН:

ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Пороло Миколи Миколайовича, звернувся до суду з позовною заявою, з урахуванням зміненої позовної заяви від 01.12.2022 року, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за невикористані дні основної оплачуваної відпустки за 2016 роки у кількості 13 днів та додаткової відпустки у кількості 28 днів, як учаснику бойових дій за 2015, 2018 роки;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за невикористані дні основної оплачуваної відпустки за 2016 роки у кількості 13 днів та додаткової відпустки у кількості 28 днів, як учаснику бойових дій за 2015, 2018 роки.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що позивач проходив службу в органах національної поліції з 07.11.2015 року до 28.12.2018 року, проте при звільненні з позивачем не проведено повністю розрахунок, зокрема не виплачена компенсація за невикористані дні основної відпустки за 2016 рік 13 днів та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 та 2018 рік. Представник позивача вказує, що має право на виплату компенсації за невикористані дні відпустки.

Головним управлінням національної поліції в Кіровоградській області (надалі відповідач) надано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Зазначав, що посилання позивача на трудове законодавство є помилковим, позивач проходив службу в органах поліції, а тому норми КЗпП України та іншого трудового законодавства не можуть бути затосованими. Також, посилався на те, що питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки особам рядового та начальницького складу, які звільняються, врегульовані нормами пункту 56 Положення №114, які є спеціальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин, проте компенсація за невикористані відпустки минулих років цим Положенням не передбачена.

Рух справи:

Ухвалою судді від 28.09.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 17.11.2022 року позовну заяву залишено без руху.

Дослідивши подані учасниками справи документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 з 07.11.2015 року проходив службу в органах національної поліції. Наказом ГУ НП в Кіровоградській області від 28.12.2018 ОСОБА_1 звільнений зі служби за власним бажання.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 від 22 липня 2015 року.

При звільненні з позивачем не був проведено повний розрахунок, оскільки не виплачена компенсація за невикористані дні щорічної основної відпусток за 2016 рік у кількості 13 днів та за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015 та 2018 роки у кількості 28 днів.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою виплати компенсації за невикористані відпустки, проте листом ГУ НП в Кіровоградській області від 22.08.2022 року №Т-66/28/01-22 було відмовлено у здійсненні виплати компенсації з підстав, що при його звільненні була нарахована компенсація за невикористану відпустку за рік, у якому відбулось звільнення (а.с.9).

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 45 Конституції України установлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Статтею 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, будь які обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами (стаття 73 та 75 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

В даній справі сторони не заперечуються про наявність невикористаної відпустки за 2016 рік у кількості 13 днів, а тому вказані обставини не підлягають доведенню. Натомість, відповідач заперечує право на додаткову відпустку позивача як учасника бойових дій за 2015 та 2018 роки, вказуючи при цьому, на неможливість перевірити кількість використаної позивачем відпустки у період з 2002 по 2015 роки. А відтак вказані обставини мають бути перевірені судом.

Стосовно позовної вимоги про компенсації за додаткову відпустку за 2015 рік, суд дійшов таких висновків.

У листі ГУ НП в Кіровоградській області від 14.01.2022 року №Т-184/15-2022 вказано про неможливість встановлення використання позивачем відпустки за період з 2002 по 2015 роки, оскільки термін зберігання наказів про надання щорічних оплачуваних відпусток закінчився відповідно до ст.16 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №578/5. Також у листі вказано про те, що позивач не використав за 2016 рік додаткову відпустку у кількості 13 днів (а.с.10).

Згідно Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Мінюсту 12.04.2012 року №578/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 квітня 2012 року за №571/20884 (далі за текстом Порядок №578/5), строк зберігання, зокрема наказів, про надання відпусток не становить 5 років. Обчислення таких строків, відповідно до п.2.10 Порядку №578/5 здійснюється з 01 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством.

Таким чином, накази про надання позивачу відпусток за 2015 рік могли бути на законних підставах знищені відповідачем - після 31.12.2021 року. Саме про це повідомлено позивача ГУ НП в Кіровоградській області у листі від 14.01.2022 року.

Не заперечуючи відсутності обмеження заявлення подібних позовних вимог строком звернення за захистом, суд вважає, що позивач маючи невикористані дні щорічної оплачуваної основної відпустки та маючи бажання скористатися компенсацією за такі невикористані дні або самими днями такої відпустки, повинен був знати про те, що строк зберігання підтверджуючих кадрових документів становить 5 років. А тому, повинен був своєчасно порушити відповідне питання перед своїм роботодавцем в обраний ним спосіб, як то, шляхом подання рапорту чи заяви про використання вказаної відпустки або виплату відповідної компенсації чи то отримати належним чином завірені копії розрахункових листів та наказів щодо відпусток за вказані періоди. Представник позивача відповідних доказів пред`явлення таких заяв відповідачу суду не надав. Більш того, відсутні будь-які звернення позивача та його представника до уповноважених осіб щодо можливості віднайти необхідну інформацію.

Натомість, представник позивача наразі порушив перед судом питання стосовно підтвердження права на компенсацію за невикористану позивачем відпустку після спливу 7 років за відсутності доказів, які, зважаючи на строки зберігання кадрових документів, маючи майнові вимоги в цій частині до роботодавця, міг зберегти для такого звернення, які б підтвердили його посилання про невикористання таких відпусток, або подати такий позов в часі раніше.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2015 рік в кількості 14 днів, з огляду на неможливість підтвердити належними та допустимими доказами факт використання/не використання позивача у 2015 році у додаткової відпустки у кількості 14 днів.

Водночас безспірною є кількість невикористаної відпустки за 2016 - 13 днів, з огляду на інформацію надану самим відповідачем. Натомість відповідач заперечує сам факт можливості виплати компенсації за невикористану відпустку не у році звільнення. З приводи цьому суд зазначає наступне.

Право працюючої особи на відпочинок закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Надання всім працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене статтею 45 Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, що ухвалене у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Відповідно до частини 9 статті 93 Закону України ''Про Національну поліцію'' поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

У частині 10 статті 93 Закону України ''Про Національну поліцію'' визначено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсації відповідно до закону.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Отже у випадку звільнення працівників поліції йому виплачується компенсація за всі, без винятків, невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача на норми Наказу МВС №260 від 06.04.2016 року та на судову практику, викладену у постанові Верховного Суду від 31.03.2020 року у справі №808/2122/18 з огляду на те, що набувши право на відпустку, та у разі її невикористання на грошову компенсацію, працівник поліції не позбавляється такого права у наступного календарному році, оскільки право отримати щорічну відпустку за минулий період чи відповідну компенсацію не обмежено жодним законом.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 у справі 160/10875/19, яка враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до частини 5 статті 242 КАС України.

Суд наголошує, що підхід до правозастосування при вирішенні правовідносин щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток за роки, що передували року звільнення зі служби у НП України, зокрема враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у вищевказаній постанові від 19.01.2021 року у справі №160/10875/19, повинен застосовуватися при розгляді даної справи.

За приписами статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В аспекті спірних правовідносин, суд зазначає, що поняття "грошове забезпечення" і "заробітна плата", які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення працівникам поліції, у тому числі компенсації за невикористані дні відпустки, охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці".

Стосовно посилання відповідача про те, що позивач не має право на додаткову відпустку як учасник бойових дій, з огляду на те, що позивач є не військовослужбовцем, а тому дія Закону України ''Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей'' не поширюється на правовідносини щодо проходження служби в органах поліції.

Вказані доводи також судом відхиляються з огляду на таке.

Відповідно до статті 92 Закону України ''Про Національну поліцію'' поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Згідно статті 16-2 Закону України ''Про відпустки'' учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Позивач має статус учасника бойових дій, тобто він має право на додаткову відпустку в кількості 14 календарних днів на рік. При цьому, реалізація вказаного права не може залежить від виду служби чи роботи позивача, оскільки додаткова відпустка це є набуте право як вид соціальної гарантії особам, які приймали участь у бойових діях.

Так, як норми Закону України ''Про Національну поліцію'' містять посилання на можливість надання додаткової оплачуваної відпустки, а тому не використавши її, позивач має право на отримання компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2018 рік у кількості 14 календарних днів.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.04.2018 року у справі №П/9901/137/18 (800/426/17), під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Підсумовуючи вищеописана, відповідачем при звільненні позивача зі служби не було проведено обрахунок компенсації за невикористані дні відпустки за 2016 рік у кількості 13 днів та за 2018 рік у кількості 14 днів, що як на думку суду є протиправною бездіяльністю.

Суд зазначає, що нарахування та виплата компенсації невикористаної відпустки є дискреційними повноваженнями відповідача, визначення розміру недоотриманих за вказаний строк виплат є виключною компетенцію відповідача, а тому суд не повинен та не уповноважений втручатися у дискреційні повноваження щодо виконання відповідачем обов`язку з визначення суми недоотриманих виплат.

Отже, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін, характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд дійшов висновку, що з огляду на визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті при звільненні грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2016 рік у кількості 13 днів та за 2018 рік у кількості 14 днів (всього 27 календарних днів), порушене право позивача бути відновлено шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити таку компенсацію із відрахуванням податків та зборів.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 243-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області (вул. Віктора Чміленка, 41, м. Кропивницький, Кіровоградська область, 25006; ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Кіровоградській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані 27 календарних днів додаткової відпустки при звільненні.

Зобов`язати Головного управління Національної поліції у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 27 календарних днів додаткової відпустки: за 2016 рік 13 календарних дні, за 2018 рік 14 календарних дні, із відрахуванням податків та зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Г.П. Казанчук