Справа № 947/16004/22
Суддя: Калініченко Л. В.
Дата ухвалення: 2022-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2-а/947/127/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.,

за участю секретаря Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення

по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 26.07.2022 року звернувся до суду з позовною заявою до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії БАБ №118394 від 18.07.2022 року про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП.

В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що інспектором патрульної поліції під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно нього, за наслідком розгляду якої винесено оскаржувану постанову, було грубо порушено норми КУпАП щодо процедури розгляду справи. Так позивач зазначає, що він не порушував норми ПДР України, однак відповідачем було здійснено зупинку транспортного засобу, яким він керував, безпідставно та не повідомивши його про причину такої зупинки, за наслідком чого така зупинка є безпідставною та тягне подальші дії інспектора патрульної поліції не законними. Також позивач не згоден з зафіксованою відповідачем у постанові інформацією стосовно місця і часу зупинки транспортного засобу, а також даними про цей засіб.

Приймаючи викладені обставини, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29.07.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників процесу, та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

Одночасно вказаною ухвалою суду запропоновано Управлінню патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції надати до суду належним чином завірені копії усіх доказів, що стосуються оскаржуваної постанови в цій справі, у тому числі: копію постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії серії БАБ №118394 від 18.07.2022 року, копію письмових пояснень позивача з приводу правопорушення, якщо вони ним надавались, копії письмових пояснень свідків з приводу правопорушення, якщо такі пояснення відбирались, а також копії всіх відеозаписів оскаржуваного правопорушення, які були зроблені за допомогою відеокамер, що розташовані на одязі патрульних поліцейських та в автомобілі патрульних поліцейських.

14.09.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, представник відповідача зазначає, що факт адміністративного правопорушення, за що передбачено відповідальність ч.2 ст.126 КУпАП є встановленим, не спростований позивачем, а відтак останній підлягає обов`язковому притягненню до адміністративної відповідальності. Саме з зазначених підстав, представник вважає, що винесена відносно позивача постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є законною та відповідаючою нормам КУпАП. Стосовно доводів про безпідставну зупинку позивача, представник відповідача вважає необґрунтованими, приймаючи, що у відповідності до п. 5 Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року за №1456, відповідні уповноважені особи Національної поліції України наділені правом на проведення перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян. Крім того, представник відповідача наполягає на тому, що в умовах воєнного стану, інспектор поліції має право на зупинення транспортних засобів для перевірки документів. На підставі викладеного, представник Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції вважав доводи позивача безпідставними.

В судовому засіданні 19.09.2022 року судом було ухвалено замінити неналежного відповідача - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, на належного департамент патрульної поліції Національної поліції України.

04.10.2022 року представник позивача надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вважає доводи викладені представником Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції у відзиві на позовну заяву не обґрунтованими, а також додатково зазначив, що право на перевірку документів позивача, не звільняє інспектора патрульної поліції від обов`язку дотримання Законів України, а саме в частині повідомлення водія про таку зупинку та наявності підстав для неї.

В судове засідання призначене на 21.12.2022 року сторони по справі не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце його проведення, Відповідач про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача надав до суду заяву про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч.1, 3, 9 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У разі повторної неявки повідомленого належним чином відповідача в судове засідання, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Статтею 268 КАС України передбачено, що у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

На підставі вищевикладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі, на підставі документів наявних в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 18.07.2022 року о 22 годині 45 хвилин інспектором патрульної поліції 1 взводу 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції здійснено розгляд справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , за наслідком чого винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ №118394, якою визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 126 КУпАП, застосовано до останнього адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 3400,00 грн.

Як вбачається з вказаної постанови, суть правопорушення полягає в тому, що 18.07.2022 року о 22 годині 10 хвилин ОСОБА_1 рухаючись по вулиці Фонтанська дорога, 73, здійснював керування двоколісним транспортним засобом «Kawasaki ZR800BDS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , без відповідної категорії, а саме не мав права керування даним транспортним засобом, чим порушив п.п.2.1а ПДР України, за що передбачена відповідальність ч.2 ст. 126 КУпАП України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КУпАП України постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Відповідно до ч. 3 ст. 288 КУпАП оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення здійснюється у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими КУпАП.

Відповідно до ст. 289 КУпАП, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі, зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Частиною 2 статті 286 КАС України, позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Отже, з аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що особа відносно якої винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення зокрема у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, має право на альтернативне оскарження такої постанови, а саме:

- шляхом звернення зі скаргою до органу, який виніс постанову по справі про адміністративне правопорушення в порядку ст. 288 КУпАП;

- шляхом звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (КАС України), з особливостями, встановленими цим Кодексом (КУпАП).

Як вбачається, позивач будучи незгодним з винесеною стосовно нього постановою, обрав спосіб захисту свої прав та інтересів, шляхом звернення до районного у місті суду, за наслідком чого таке звернення здійснюється у відповідності до вимог КАС України.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, саме відповідач зобов`язаний довести правомірність складання ним постанови, зокрема, шляхом доведення належними та допустимими доказами порушення позивачем вимог п.2.1.а Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність згідно ч.2 ст. 126 КУпАП.

У постанові від 14.03.2018 року по справі №760/2846/17 Верховний Суд дійшов висновку, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Так, під час розгляду справи, представник відповідача будучи незгодним заявленими позивачем вимогами, надав до суду відзив на позовну заяву, однак жодних електронних доказів, про які також судом було повідомлено відповідача стосовно їх надання в ухвалі суду від 29.07.2022 року, до суду не надано.

Разом з тим, до позову позивачем надано диск з відео-доказами розгляду спірної справи про адміністративне правопорушення, дослідивши який судом встановлено, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Kawasaki ZR800BDS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був зупинений за наслідком подання сигналу зупинки поліцейським автомобілем.

За цих обставин факт керування позивачем двоколісним транспортним засобом є доведений.

Правила дорожнього руху, затверджені постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року № 1306 «Про правила дорожнього руху» (далі - ПДР України, Правила).

Пунктом 1.3 ПДР України зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Пунктом 2.1 «а», «б» ПДР України встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі зокрема: посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон).

Пунктом 2.13 ПДР України передбачено, що право на керування транспортними засобами особам може бути надано зокрема мототранспортними засобами і мотоколясками (категорії А1, А) - з 16-річного віку .

А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт;

А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб.см і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше.

Згідно п. 2.4 ПДР України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

З вказаного відео-доказу вбачається, що позивачем на вимогу поліцейського надано: посвідчення на право керування транспортним засобом, а також реєстраційний документ на транспортний засіб, саме на підставі яких інспектором патрульної поліції було встановлено дані про особу позивача та транспортний засіб, яким керував останній, про що внесені відомості до оскаржуваної постанови.

Позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що він керував іншим транспортним засобом, дані про які були встановлені інспектором патрульної поліції на підставі наданих ним документів на місці розгляду справи про адміністративне правопорушення та внесені до оскаржуваної постанови, а відтак доводи про зазначення невірних даних про транспортний засіб є безпідставними та недоведеними в цій частині.

Також судом встановлено, що саме після зупинки транспортного засобу, яким керував позивач, інспектором патрульної поліції було виявлено, що у посвідченні на право керування транспортним засобом наданого ОСОБА_1 , відсутня відповідна категорія, яка передбачає право водія на керування відповідним двоколісним транспортним засобом, що є порушенням п.2.1.«а» ПДР України.

Разом з тим, судом встановлено наступне.

Стосовно доводів позивача про неповідомлення його про підстави зупинки, а відтак і відсутність підстав для зупинення його транспортного засобу, суд зазначає наступне.

Досліджуючи поданий позивачем до суду відеозапис вбачається, що після зупинення інспекторами патрульної поліції транспортний засіб, яким керував позивач, інспектор патрульної поліції підійшовши до позивача, повідомив на репліку позивача, що він також з України та зобов`язав ОСОБА_1 надати посвідчення на право керування транспортним засобом, а також реєстраційний документ на транспортний засіб, що було виконано останнім. Разом з тим, з відео-запису вбачається, що пред`явивши вимогу до позивача про надання документів. Інспектором патрульної поліції не назвав своє прізвище, посаду, спеціальне звання, а також не повідомив про причину зупинку.

Доказів в спростування вищевказаних обставин, відповідачем під час розгляду справи до суду не надано.

Суд зазначає, що правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовано Законом України «Про Національну поліцію» (надалі Закон), у відповідності до ст. 1-3 якого передбачено наступне.

Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

1. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах:

1) забезпечення публічної безпеки і порядку;

2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави;

3) протидії злочинності;

4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Поліція відповідно до покладених на неї завдань зокрема регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі, що передбачено п.11 ч.1 ст. 23 Закону.

Стаття 18 Закону передбачає основні обов`язки поліцейського, зокрема до яких віднесено:

1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;

2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;

3) поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Звертаючись до особи, або у разі звернення особи до поліцейського, поліцейський зобов`язаний назвати своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред`явити на її вимогу службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, не випускаючи його з рук.

Досліджуючи матеріали справи, як і наданий позивачем до суду відео-запис, який був витребуваний у відповідача, судом встановлено, що інспектор патрульної поліції після вчинення дій з зупинки транспортного засобу, яким керував позивач, не виконав вказаних приписів законодавства та не назвав своє прізвище, посаду, спеціальне звання.

Статтею 31 Закону врегульовано, що поліція може застосовувати такі превентивні заходи зокрема:

1) перевірка документів особи;

4) зупинення транспортного засобу .

Вказаною статтею передбачено, що під час проведення превентивних поліцейських заходів поліція зобов`язана повідомити особі про причини застосування до неї превентивних заходів, а також довести до її відома нормативно-правові акти, на підставі яких застосовуються такі заходи.

Матеріали справи, як і наданий позивачем до суду відео-запис, який був витребуваний у відповідача, не містять доказів про наявність причин застосування до ОСОБА_1 превентивних заходів в порядку ст. 31 Закону України «Про національну поліцію», а також доказів про наявність таких причин, для їх вжиття, і повідомлення інспектором патрульної поліції про такі причини позивача, в момент його зупинення.

Статтею 32 Закону передбачено порядок перевірки документів особи, відповідно до якого поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, у таких випадках:

1) якщо особа володіє зовнішніми ознаками, схожими на зовнішні ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи, або самовільно залишила місце для утримання військовополонених;

2) якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення;

3) якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним режимом або в місці здійснення спеціального поліцейського контролю;

4) якщо в особи є зброя, боєприпаси, наркотичні засоби та інші речі, обіг яких обмежений або заборонений, або для зберігання, використання чи перевезення яких потрібен дозвіл, якщо встановити такі права іншим чином неможливо;

5) якщо особа перебуває в місці вчинення правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події;

6) якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об`єктом вчинення правопорушення.

Матеріали справи, як і наданий позивачем до суду відео-запис, який був витребуваний у відповідача, не містять доказів про наявність причин застосування до ОСОБА_1 вимог з пред`явлення документів, які передбачені ст. 32 Закону України «Про національну поліцію», а також доказів про повідомлення інспектором патрульної поліції позивача про підстави вжиття таких заходів в момент його зупинення.

Разом з тим, статтею 35 Закону врегульовано порядок зупинення транспортного засобу, відповідно до якого поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;

2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;

3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;

4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;

5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;

6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;

7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;

8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;

9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;

10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;

11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.

Поліцейський зобов`язаний зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо є інформація, що свідчить про порушення власником транспортного засобу митних правил, виявлені митними органами відповідно до Митного кодексу України, а саме: порушення строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту іншого транспортного засобу особистого користування, використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, розкомплектування чи передачу у володіння, користування або розпорядження такого транспортного засобу особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;

2) якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб, який зареєстрований в іншій країні, не зареєстрований в Україні у встановлені законодавством строки чи перебуває на території України з порушенням строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту, чи використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, чи переданий у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.

Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Отже, для вчинення дії передбачених ст. 32 Закону, інспектор патрульної поліції по відношенні до водія транспортного засобу, повинен по-перше вчинити дії передбачені ст. 35 Закону, які врегульовують підстави і порядок зупинки транспортного засобу.

Матеріали справи, як і наданий позивачем до суду відео-запис, який був витребуваний у відповідача, не містять доказів про наявність підстав передбачених ст. 35 Закону України «Про національну поліцію», які б надавали право інспектору патрульної поліції зупинити транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1 , а також не містять доказів про повідомлення інспектором патрульної поліції позивача про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, що є зобов`язанням інспектора патрульної поліції у відповідності до положень ч.3 ст. 35 Закону України «Про національну поліцію».

Отже, як вбачається в цій справі, інспектор патрульної поліції під час розгляду спірної справи про адміністративне правопорушення, після зупинки транспортного засобу позивача та зобов`язавши останнього вчинити дії на його вимогу, в порушення приписів ст. 18 Закону України «Про національну поліцію» не назвав своє прізвище, посаду, спеціальне звання, а також в порушення вимог ч.3 ст. 35 Закону, не проінформував водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Стосовно доводів викладених у відзиві на позовну заяву, а саме на положення Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року за №1456 (надалі Порядок), суд зазначає наступне.

Загальновідомою та такою, що не потребує доказування є обставина, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години З0 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Законом України № 7168 від 15.03.2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №133/2022 від 14.03.2022 р. на період з 26 березня 2022 р. ще на 30 днів (до 24 квітня включно).

Законом України № 7300 від 19.04.2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №259/2022 від 18.04.2022 на період з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком ще на 30 діб (до 25 травня 2022 р.).

Законом України № 7389 від 18.05.2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №141/2022 від 17.05.2022 на період з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком ще на 90 діб (до 23 серпня 2022 року включно).

Законом України № 2500-ІХ від 15.08.2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 573/2022 від 12.08.2002 року на період з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком ще на 90 діб (до 23 листопада 2022 року включно).

Законом України № 2738-ІХ від 16.11.2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 757/2022 від 7 листопада 2022 року на період з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з п.7 ч.1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: зокрема перевіряти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, документи у осіб, а в разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією України.

Механізм перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, крім обмежень, визначених Конституцією України, передбачений вищевказаним Порядком перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року за №1456.

Пунктом 5 Порядку передбачено, що право на проведення перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян надано відповідним уповноваженим особам Національної поліції, СБУ, Національної гвардії, Держприкордонслужби, ДМС, Держмитслужби та Збройних Сил, які визначені в наказі коменданта.

Отже, суд погоджується з доводами сторони відповідача в частині наявності у інспектора права на проведення перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, однак останнім не надано до суду доказів, що в момент вчинення зупинки транспортного засобу, яким керував позивач, інспектор патрульної поліції діяв межах таких повноважень на підставі наказу коменданта.

Разом з тим, зазначене право не скасовує інших законодавчо встановлених обов`язків і правил.

Так, пунктом 10 Порядку передбачено, що уповноважена особа має право зупиняти транспортні засоби в разі:

- порушення водієм Правил дорожнього руху;

- якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;

- якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;

- якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;

- необхідності здійснення опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;

- необхідності залучення водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;

- необхідності обмеження чи заборони руху транспортних засобів;

- якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;

- порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;

- проїзду транспортних засобів через блокпости та контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Матеріали справи, як і наданий позивачем до суду відео-запис, який був витребуваний у відповідача, не містять доказів про наявність підстав передбачених пунктом 10 Порядку, які б надавали право інспектору патрульної поліції зупинити транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1 , а також не містять доказів про повідомлення інспектором патрульної поліції позивача про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки.

Крім того, доказів на підтвердження того, що відносно позивача виносилась постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, які б слугували саме підставою для зупинення транспортного засобу, ані які були встановлені після такої зупинки, до суду не надано.

Також, як вбачається не повідомлення водія про причину зупинку транспортного засобу, яким він керує, також не скасовано переліком повноважень і прав, які введені з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану Законом України «Про внесення змін до законів України "Про Національну поліцію" та "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» № 2123-IX від 15.03.2022, який діє тимчасово, на період введення в Україні воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав проти України та 60 днів після цього.

За наслідком викладеного в цілому, суд вважає обґрунтованими доводи позивача стосовно порушення інспектором патрульної поліції порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення під час винесення оскаржуваної постанови, а саме відсутніх підстав для зупинення транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 , що виключає наявність підстав для здійснення інспектором патрульної поліції подальших дій, у тому числі вимагати у водія посвідчення, здійснювати розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно цієї особи, оскільки поліцейський не надав доказів про причину зупинки транспортного засобу.

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2019 року у справі № 686/11314/17 та від 17.07.2019 року у справі № 334/305/17 (2-а334/221/17), Верховний Суд в якій зазначено, що поліцейський не має права вимагати посвідчення водія, якщо не подає докази про зупинку транспортного засобу.

Приймаючи вищевикладене порушення, а відтак відсутність підстав для зупинки транспортного засобу, яким керував позивач, суд доходить до висновку про те, що у інспектора патрульної поліції були відсутні правомірні підстави для розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно позивача та винесення оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ №118394 від 18.07.2022 року відносно нього.

Аналогічні за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 15.03.2019 року по справі № 686/11314/17.

Доводи відповідача про визнання позивачем своєї вини у скоєному адміністративному правопорушенні судом не приймаються, оскільки сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності, що узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 15 травня 2019 року у справі №537/2088/17.

Стосовно доводів про невірне зазначення дати, часу і місця розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 276 КУпАП передбачено вимоги до місця розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Так, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80, 81, 121 - 126, 127-1 - 129 і статтею 139 (коли правопорушення вчинено водієм) цього Кодексу, можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників.

Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 177 і 178 цього Кодексу, розглядаються за місцем їх вчинення або за місцем проживання порушника.

Справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, розглядаються за місцем оброблення та обліку таких правопорушень.

Справи про адміністративні правопорушення, передбачені частиною другою статті 122-2, частинами другою, третьою статті 132-1 цього Кодексу, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, розглядаються за місцем оброблення таких правопорушень. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, розглядаються за місцем їх виявлення.

Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 203, 203-1, 204-1, 204-2 і 204-4 цього Кодексу, розглядаються за місцем їх виявлення.

Адміністративними комісіями справи про адміністративні правопорушення розглядаються за місцем проживання порушника.

Законами України може бути передбачено й інше місце розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Статтею 283 КУпАП встановлено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, вони містить інформацію про дату 18.07.2022 року, час адміністративного правопорушення 22 годині 10 хвилин, місце вчинення адміністративного правопорушення м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 73, час закінчення розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови - 22 годині 45 хвилин.

Доказів на підтвердження невірності зазначеної у оскаржуваній постанові адреси адміністративного правопорушення до суду не надано, а приймаючи, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд вважає в цій частині доводи позивача безпідставними.

З поданого позивачем диску відеозапису, який здійснено відповідачем на місці розгляду справи про адміністративне правопорушення, вбачається, що початок запису здійснено 18.07.2022 року о 22:29:53, а кінець 18.07.2022 року о 23:10:23, що є відмінним від даних зазначених у оскаржуваній постанові: час адміністративного правопорушення 22 годині 10 хвилин, час закінчення розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови - 22 годині 45 хвилин.

Отже, суд вважає дійсно встановленим наявність у оскаржуваній постанові розбіжностей в зазначенні часу початку та кінця розгляду справи про адміністративне правопорушення.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року по справі №826/11623/16 (провадження №К/9901/50453/18) та в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року по справі справа №826/15341/15 (провадження №К/9901/19896/18), суд дійшов до висновків, що вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог Правил дорожнього руху, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.

Разом з тим, суд вважає, що вищевказана похибка в зазначенні часу розгляду справи, під час оформлення оскаржуваної постанови, приймаючи вище встановлене порушення інспектором патрульної поліції порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, що впливає на неправомірність подальших вчинених ним дій, а саме з розгляду справи про адміністративне правопорушення, приймається судом, як додаткова підстава для визнання протиправною оскаржуваної постанови.

Розглядаючи зазначену справу, судом враховується, що в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Зазначене гарантується статтею 62 Конституції України.

При цьому, ЄСПЛ у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Відповідно до ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Разом з тим, статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин факт вчинення позивачем порушення передбаченого п.2.1.а Правил Дорожнього Руху України, за що останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 126 КпАП України, є не правомірним.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України №475/97-ВР від17.07.97 року, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ч. 1ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 8 Конституції України,ст. 6 КАС України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року).

Однак, статтю 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року).

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 3 ст. 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає частково обґрунтованими і доведеними посилання позивача в обґрунтування вимог щодо скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, які впливають на правомірність оскаржуваної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, за наслідком чого позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а постанова про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ №118394 від 18.07.2022 року, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП, скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення відносно позивача закриттю, за відсутністю події і складу правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням задоволення позовних вимог позивача, який не є суб`єктом владних повноважень, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає витрати зі сплати останнім судового збору в сумі 496 гривень 20 копійок, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Департаменту патрульної поліції в особі структурного відокремленого підрозділу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, інспектором патрульної поліції якого винесено оскаржувану постанову.

Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат понесених на професійну правничу допомогу в сумі 500 гривень 00 копійок.

Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч.2-7 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами за результатами розгляду справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Судом досліджені надані стороною ОСОБА_1 докази на підтвердження понесених позивачем судових витрат, а саме:

- Договір про надання правової допомоги від 19.07.2022 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Паук Олексієм Івановичем;

-Додаток №1 від 19.07.2022 року до договору про надання правової допомоги від 19.07.2022 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Паук Олексієм Івановичем, за умовами якого клієнт і адвокат погодили, що вартість правової допомоги складає 500,00 грн. та складається з складання і подання позовної заяви до суду першої інстанції;

- Квитанцію №0.0..1 від 26.07.2022 року, відповідно до якої ОСОБА_1 сплачено на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 500,00 грн., за надання правової допомоги.

Також судом встановлено, що позовна заява в цій справі від імені ОСОБА_1 , складена, підписана і подана до суду саме його представником - адвокатом Паук О.І., що підтверджує надання останнім правничої допомоги у розмірі та обсязі визначеної сторонами у Додатку №1 від 19.07.2022 року до договору про надання правової допомоги від 19.07.2022 року.

На підставі викладеного, дослідивши надані стороною позивача докази щодо понесених витрат на правову допомогу, суд вважає доведеними понесення позивачем витрат в сумі 500,00 грн. на оплату витрат на професійну правничу допомогу отриману в рамках цієї справи, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягають у відшкодування витрат понесених на отримання правничої допомоги в сумі 500 гривень 00 копійок, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Департаменту патрульної поліції в особі структурного відокремленого підрозділу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, інспектором патрульної поліції якого винесено оскаржувану постанову.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 7, 126, 213, 222, 251, 258, 276, 283 КпАП України, ст. 2, 22, 72, 73, 75-77, 139, 242-246, 250-251, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Департаменту патрульної поліції (місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ №118394 від 18.07.2022 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності передбаченої ч.2 ст.126 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400 гривень 00 копійок.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.126 КпАП України відносно ОСОБА_1 закрити, за відсутністю події і складу правопорушення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати зі сплати судового збору в сумі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 (двадцять) копійок, та витрат понесених на отримання правничої допомоги в сумі 500 (п`ятсот) гривень 00 копійок, за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції (ідентифікаційний код 40108646, місцезнаходження: місто Київ, Солом`янський район, вулиця Федора Ернста, будинок 3, 03048) в особі структурного відокремленого підрозділу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Київський районний суд м. Одеси апеляційної скарги на рішення протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.