Справа № 320/9889/22
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2022-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2022 року Справа №320/9889/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Войтович І.І., розглянувши порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі відповідач, Пенсійний фонд), у якому, зокрема, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 06.10.2022 № 75 щодо відмови у призначенні пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області прийняти рішення, яким призначити (поновити) пенсію починаючи з 28.09.2022.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що Пенсійний фонд неправомірно відмовляє у призначенні, а саме поновленні раніше призначеної їй пенсії за віком ще з 24.08.2001 Управлінням праці та соціального захисту населення Жовтневої районної адміністрації у м. Запоріжжі, яку в наступному, змінивши місце проживання у 2012 році на м. Севастополь, ОСОБА_1 продовжувала отримувати. Позивач зазначила, що у 2021 році вона змінила місце проживання з м. Севастопіль на Київську область та 05.06.2021 звернулась із відповідною заявою про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, неодноразово подавала заяви про вирішення питання щодо виплати їй пенсії та отримувала відмови, у зв`язку з чим звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

28.10.2022, ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

21.11.2022 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про те, що позивач зверталась до Пенсійного фонду за призначенням пенсії 21.07.2022 подавши заяву в електронній формі через відповідний веб-портал із документами, за результатами опрацювання яких відповідачем було вказано, що подані додатки: паспорт, диплом, трудова книжка та довідки про заробітну плату не є сканованими копіями оригіналів документів та на титульному аркуші трудової книжки наявний штамп про призначення пенсії в м. Запоріжжя з 24.08.2001, інформація щодо отримання пенсії та строки її виплати відсутня, а також не надано документи про послідовну зміну прізвищ, що зазначені в трудовій книжці. Відповідно, у зв`язку із відсутністю оригіналів документів, які засвідчують особу та які підтверджують право на пенсію а також підстав для відновлення виплати пенсії (відсутня справа) було прийнято рішення про відмову у призначення пенсії.

Також, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 повторно звернулась до Пенсійного фонду із заявою про призначення їй пенсії 28.09.2022, надала документи та за наслідками їх опрацювання було встановлено, що пенсія за віком була їй призначена з 24.08.2001 в м. Запоріжжя, та з 01.11.2014, електронна та паперова пенсійна справа останньої була направлена до м. Севастополь за новим місцем проживання пенсіонера, відповідно виплата пенсії була припинена з 01.11.2014.

Відповідач зауважив, що до Пенсійного фонду ОСОБА_1 звернулась у 2021 році та 30.06.2021, 28.10.2021, 26.12.2021, 09.02.2022 суб`єкт призначення пенсії звертався до Пенсійного фонду російської федерації із запитом атестату щодо місця виплати пенсії для відновлення її виплати за новим місцем проживання пенсіонера в м. Обухові Київської області, але відповіді не було отримано, про що повідомлено позивача. Посилаючись на положення ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VІІ та враховуючий оголошений воєнний стан на території України, відповідач зазначає про відсутність повноважень отримати необхідні для поновлення виплати документи.

Відповідач також вважає відсутніми законодавчі підстави для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 враховуючи її зміну місця проживання у 2014 році, наполягає на тому, що у Пенсійного фонду відсутня інформація щодо отримання позивачкою пенсії та строків її виплати, у зв`язку з чим і відсутнє право останньої на її призначення (відновлення). Також, у відзиві, відповідач акцентував увагу на тому, що оскільки відсутня інформація про одержання пенсії в іншій країні, призначення (поновлення) пенсії ОСОБА_1 може привести до подвійної виплати такої.

У своїх діях, щодо відмови ОСОБА_1 у призначення (поновленні) виплати пенсії за віком, відповідач вважає відсутніми порушення чинного пенсійного законодавства, Пенсійний фонд вчинив усі передбачені діючим законодавством дії та не порушив жодних конституційних прав позивача, вважає, що самим позивачем не було вчинено належних дій щодо відновлення права на отримання пенсії за віком, зобов`язання суб`єкта владних повноважень призначити та поновити такі виплати є дискреційними функціями відповідача, в задоволенні позову просить суд відмовити в повному обсязі.

05.12.2022 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначила, що викладені у відзиві пояснення підтверджують порушення прав, доводи суперечать усталеній судовій практиці, складені формально та зводяться до цитувань норм законодавства, відповідачем не надано відповіді щодо жодного доводу позовної заяви. ОСОБА_1 зауважила, що вона не має нести відповідальність за зберігання її пенсійної справи та згідно довідки від 20.06.2022 №100-22-001-6602-7781, яка була видана територіальним органом Пенсійного фонду Російської Федерації МІЦ ПФР, станом на дату її видачі підтверджено обставини не отримання нею пенсії та інших соціальних виплат від ПФР, просить позов задовольнити.

Інших заперечень, пояснень, заяв та клопотань до суду не надійшло.

Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу у порядку письмового провадження, за правилами спрощеного позовного провадження та за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані до матеріалів справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 14.08.2006.

За відомостями, які містяться у вказаній копії паспорту ОСОБА_1 , сторінки 11-15, вбачається, що вона була зареєстрована за місцем проживання в м. Запоріжжя з 1995 року, знімалась з реєстрації 20.04.2016, 12.04.2017 та з 12.04.2017 року була зареєстрована по АДРЕСА_1 та знята з реєстрації 25.06.2021.

25.06.2021 ОСОБА_1 була зареєстрована за місцем проживання АДРЕСА_2 , знята з реєстрації 02.12.2021.

На даний час, ОСОБА_1 зареєстрована з 02.12.2021 за адресою: АДРЕСА_3 .

З історії призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, з приводу чого сторони по справі не заперечують, вбачається, що пенсія була призначена позивачу в м. Запоріжжя з 24.08.2001, де вона проживала та була прописана Департаментом реєстрації послуг Запорізької міської ради.

В 2012 році ОСОБА_1 переїхала до м. Севастополь, до обставин анексії АРК, але залишалась прописаною у м. Запоріжжя.

Після анексії АРК у 2014 році пенсійна справа ОСОБА_1 перейшла до Пенсійного фонду м. Севастополь, де позивач проживала та отримувала пенсію.

Відповідач вказує, що з 01.11.2014 позивачу було припинено виплату пенсії у зв`язку із надісланням за заявою ОСОБА_1 пенсійної справи до м. Севастополь.

У червні 2021 року ОСОБА_1 переїхала до України, зареєструвалась у Київській області, а саме: з 25.06.2021 за адресою: АДРЕСА_2 , знята з реєстрації 02.12.2021 та з 02.12.2021 за адресою: АДРЕСА_3 .

25.06.2021 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про запит її пенсійної справи з АРК Крим та м. Севастополь.

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області були направлені запити до Пенсійного фонду Російської Федерації від 30.06.2021 № 1000-0201-8/64299, від 28.10.2021 № 10000-0201-8/109706, від 26.12.2021 № 1000-0201-10/137068, від 09.02.2022 № 1000-0201-10/19421 про витребування пенсійної справи ОСОБА_1 та отримання інформації по який саме час було виплачено пенсію за попереднім місцем проживання.

З наявного у справі листа Пенсійного фонду від 22.04.2022 № 1000-0202-8/36985, адресованого ОСОБА_1 вбачається повідомлення про вчинені дії Пенсійним фондом на звернення пенсіонера 25.06.2021 та вказано про не отримання пенсійної справи станом на 01.04.2022.

На звернення ОСОБА_1 до Пенсійного фонду у травні 2022 року, останній своїм листом від 15.06.2022 № 13141-12998/П-03/8-2800/22 повідомив, що згідно вимог п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, заява про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України. За п. 2.9 Порядку 22-1, особа, яка звертається за пенсією повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Після звернення пенсіонера відповідним територіальним управлінням направляється запит на витребування пенсійної справи. Повідомлено про неодноразові направлення запитів до Пенсійного фонду Російської Федерації 30.06.2021, 28.10.2021, 26.12.2021 та 09.02.2022 та вказано про те, що виплата буде розпочата після надходження пенсійної справи, та станом на звернення, пенсійна справа не надійшла.

Таким чином, судом встановлено та сторонами не оспорюється, що з червня 2021 року, після того, як позивач змінила місце проживання та реєстрації з м. Севастополь АРК на Київську область, ОСОБА_1 зверталась до Пенсійного фонду із заявами про витребування її пенсійної справи з м. Севастополь для продовження її виплати на території України.

Пенсійний фонд відповідно робив запити про витребування пенсійної справи позивача, але матеріали вказаної пенсійної справи так і не були отриманні, про що належним чином було повідомлено ОСОБА_1 .

21.07.2022 ОСОБА_1 подала до Пенсійного фонду заяву в електронній формі через відповідний веб-портал із документами, за результатами опрацювання яких відповідачем було вказано, що подані додатки: паспорт, диплом, трудова книжка та довідки про заробітну плату не є сканованими копіями оригіналів документів та на титульному аркуші трудової книжки наявний штамп про призначення пенсії в м. Запоріжжя з 24.08.2001, інформація щодо отримання пенсії та строки її виплати відсутня, а також не надано документи про послідовну зміну прізвищ, що зазначені в трудовій книжці.

Відповідно, Пенсійним фондом було прийнято рішення від 29.07.2022 № 75 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років, яке було надіслано позивачу із супровідним листом від 02.08.2022 № 1000-0207-8/70236.

Вказане рішення позивач в судовому порядку не оскаржувала.

На наступне звернення позивача, Пенсійний фонд у своєму листі від 12.08.2022 № 1000-0302-8/75365 повідомив про те, що пенсійна справа так і не отримана Пенсійним фондом та вказано про те, що відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VІІ, Україна не несе відповідальності за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території. На територіях, які тимчасово не контролюються українською владою, органи державної влади, в тому числі Пенсійний фонд України, не функціонують та не здійснюють свою діяльність.

Також вказано про те, що оскільки попереднє місце проживання позивача було АРК, що є наразі тимчасово окупованою територію та враховуючи наявність воєнного стану на території України, у Пенсійного фонду відсутні повноваження отримати необхідні документи для поновлення виплати спірної пенсії, рекомендовано встановити статус внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно, судом встановлено, що Пенсійний фонд станом на серпень 2022 року вказує про відсутність повноважень на витребування з тимчасово окупованого м. Севастополь пенсійної справи ОСОБА_1 посилаючись на Закон України № 1207-VІІ та оголошений воєнний стан в державі, рекомендує встановити статус внутрішньо переміщеної особи.

28.09.2022 ОСОБА_1 повторно звернулась до Пенсійного фонду із заявою та документами про призначення їй пенсії за віком. Перелік доданих до заяви документів відповідачем не оспорюється.

06.10.2022 Головним управлінням Пенсійного фонду України прийнято рішення № 75 про відмову у призначенні пенсії за віком вказавши про те, що з доданих до зави документів встановлено, що на титульному аркуші трудової книжки від 13.10.1970 наявний штамп про призначення пенсії в м. Запоріжжі з 24.08.2001, відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов відновлення виплати. Інформація щодо отримання пенсії та строків її виплати відсутня.

Вказано також про те, що у ОСОБА_1 відсутнє право на призначення (поновлення) пенсії, оскільки відсутня причина закриття виплати пенсії призначеної з 24.08.2001 та інформація про неотримання пенсій в інших країнах.

Таким чином, відповідач відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії у зв`язку із тим, що у суб`єкта призначення, поновлення та виплати спірної пенсії відсутня інформація про причини закриття виплати пенсії призначеної з 24.08.2001 в м. Запоріжжі, отримання та строки виплати пенсії, зупинення такої виплати в м. Севастополі.

Незгода позивача із даним рішенням про відмову у призначенні пенсії зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Враховуючи вищезазначене, судом встановлена позиція позивача, яка базується на наявності у ОСОБА_1 права щодо поновлення виплати пенсії за віком, незалежно від того, що така виплачувалась свого часу в м. Севастополі, оскільки особа з червня 2021 року проживає в Київській області, звертається із заявами про витребування її пенсійної справи та відсутності обов`язку нести відповідальність за те, що її пенсійна справа знаходиться в тимчасово окупованій території, наполягає на необґрунтованій позиції Пенсійного фонду стосовно окупованих територій та введенням воєнного стану в державі, зауважує, що згідно довідки від 20.06.2022 №100-22-001-6602-7781, яка була видана територіальним органом Пенсійного фонду Російської Федерації МІЦ ПФР, станом на дату її видачі підтверджено обставини не отримання нею пенсії та інших соціальних виплат від ПФР.

В свою чергу, відповідач вважає спірне рішення правомірним, у своїх діях не вбачає порушення конституційних прав позивача на отримання виплат пенсії за віком, вважає, що оскільки у Пенсійного фонду відсутня інформація про причини закриття виплати пенсії призначеної з 24.08.2001 в м. Запоріжжі, отримання та строки виплати пенсії, зупинення такої виплати в м. Севастополі, що мало бути встановлено з пенсійної справи позивача, але остання так і не була отримана на запити суб`єкта владних повноважень, право у ОСОБА_1 на поновленні виплати пенсії за віком відсутнє.

Відповідно, предметом розгляду у даній справі є рішення Пенсійного фонду від 06.10.2022 № 75 про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку з чим суд вважає необхідним перевірити на відповідність вказаного рішення положенням ч. 2 ст. 2 КАС України, наявність чи відсутність права у ОСОБА_1 на поновлення пенсії за віком з часу звернення з 28.09.2022.

Відповідно до п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Відповідно до ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини (ч. 4 ст. 6 КАС України).

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 9 КАС України).

Порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 1, ч. 3 ст. 3 КАС України).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг, врегульовано Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У розумінні ст. 1 Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами по справі, щодо наявного віку ОСОБА_1 - 76 років, страхового стажу у вигляд 36 років 8 місяців 21 день на момент подання нею заяви до Пенсійного фонду про призначення (поновлення) пенсії від 28.09.2022.

Пенсія за віком була призначення ОСОБА_1 вперше 24.08.2001 у м. Запоріжжя, де вона її отримувала до виїзду в м. Севастополь.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

За ч. 2 ст. 49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно ч. 3 Закону №1058-IV у разі виявлення недостовірних даних у документах та відомостях, на підставі яких було встановлено та/або здійснюється виплата пенсії, рішенням територіального органу Пенсійного фонду України розмір та підстави для виплати пенсії переглядаються відповідно до цього Закону без урахування таких даних.

Пунктом 1.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі Порядок №22-1, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Заява про призначення, перерахунок пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера може подаватись заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів), через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України (далі - вебпортал) з використанням кваліфікованого електронного підпису або електронної системи BankID відповідно до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 липня 2015 року № 13-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 серпня 2015 року за № 991/27436.

Згідно абз. 4 п. 1.9 Порядку 22-1 днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, припиненням перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отриманням пенсії за місцем фактичного проживання, продовженням виплати пенсії за довіреністю, виплатою частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплатою пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведенням виплати пенсії за новим місцем проживання, у зв`язку із працевлаштуванням (звільненням), початком (припиненням) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплатою недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами (у разі подання заяви через вебпортал - дата реєстрації заяви зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів).

Відповідно до п. 2.8 Порядку 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік) (п. 2.9 Порядку 22-1).

Згідно п. 2.23 Порядку №22-1 при поданні особою заяви в паперовій формі документи можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах.

До заяви, поданої в електронній формі через вебпортал, додаються скановані копії оригіналів документів. На створені електронні копії заявник накладає кваліфікований електронний підпис. У випадку звернення за призначенням пенсії через вебпортал з використанням електронної системи BankID для виплати пенсії заявник або представник заявника, який діє на підставі довіреності, посвідченої нотаріально, законний представник пред`являє до органу, що призначає пенсію, оригінали сканованих копій документів, що підтверджують право на пенсію.

В даній справі заява від 28.09.2022 про призначення пенсії була подана ОСОБА_1 в електронній формі через відповідний вебпортал, із долученням до неї відповідних документів.

У спірному рішенні, Пенсійний фонд, за наслідками проведеної перевірки документів позивача, вказав, що на титульному аркуші трудової книжки від 13.10.1970 наявний штамп про призначення пенсії в м. Запоріжжі з 24.08.2001 та відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов відновлення виплати.

Такими обставинами Пенсійний фонд визначає як інформація щодо отримання пенсії та строків її виплати в м. Севастополі, та з матеріалів пенсійної справи має встановити причину закриття виплати пенсії призначеної з 24.08.2001 та інформацію про неотримання пенсій в м. Севастополі.

Відповідно, суд констатує, що відмова Пенсійного фонду у поновленні раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 базується на тому, що суб`єктом, на неодноразові запити до АРК, не отримано матеріалів пенсійної справи позивача, з якої вбачається інформація а саме історія призначення та припинення пенсійних виплат особі з 24.08.2001 по 25.06.2021, не здійснення діяльності органів Пенсійного фонду на тимчасово окупованій території АРК, саме м. Севастополь та введення в державі воєнного стану.

Суд зазначає про наявність обставин припинення виплати пенсії позивачу ОСОБА_1 з 01.11.2014, з часу надіслання за заявою позивача пенсійної справи до м. Севастополь, яке було визнано тимчасово окупованою територією з 20.02.2014. Позивач не заперечувала з даного приводу та наполягає на тому, що після того, як вона повернулась на материкову частину держави Україна у червні 2021 року, має право на призначення (поновлення) її пенсії за віком.

Відтак, суд вважає необхідним зазначити слідуюче.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VІІ (далі Закон № 1207-VІІ) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.

За ч. 2 ст. 1 Закону № 1207-VІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1207-VІІ, вбачається, що цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною 1 статті 4 Закону № 1207-VІІ визначено, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину адміністративної межі та лінії зіткнення між тимчасово окупованою територією та іншою територією України, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Частиною 2 статті 4 Закону № 1207-VІІ визначено, що правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

За ч. 3 статті 4 Закону № 1207-VІІ правовий режим тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано законами України. В умовах воєнного стану правовий режим тимчасово окупованої території, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається, змінюється і скасовується рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону № 1207-VІІ Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Пунктом 1 частини 2 статті 5 Закону № 1207-VІІ визначено, що основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях є, зокрема захист основоположних політичних і громадянських, економічних, соціальних, культурних та інших прав і свобод людини.

За п. 10 ч. 2 ст. 5 Закону № 1207-VІІ Держава Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях або за прийняті ними незаконні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1207-VІІ державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (ч. 2 ст. 9 Закону № 1207-VІІ).

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану (ч. 3 ст. 9 Закону № 1207-VІІ).

Згідно ч. 4 ст. 9 Закону № 1207-VІІ встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону № 1207-VІІ громадяни України мають право на вільний та безперешкодний виїзд з тимчасово окупованої території на іншу територію України. Такий виїзд може здійснюватися:

1) через адміністративну межу у випадку, передбаченому частиною третьою статті 3 цього Закону, - через контрольні пункти в`їзду-виїзду, на яких здійснюється тимчасовий прикордонний контроль, за умови пред`явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України";

2) через лінію зіткнення - через гуманітарні коридори, організовані представниками державних органів, а також у будь-який інший доступний для них спосіб.

Відповідно до положень ст. 18 Закону № 1207-VІІ в редакції чинній на час виїзду ОСОБА_1 з м. Севастополь, вбачається, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Витрати на заходи, передбачені цим Законом, здійснюються з Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Суд зауважує, що позивачу була призначена пенсія за віком в м. Запоріжжя з 24.08.2001, переїхала ОСОБА_1 до м. Севастополя в 2012 році, позивач продовжувала отримувати пенсію від держави Україна до 01.11.2014, та після надіслання до м. Севастополь її пенсійної справи така виплата була припинена, саме з 01.11.2014, у зв`язку з чим, вбачаються обставини отримання позивачем пенсії від РФ.

Та позивач не надає до суду доказів отримання громадянства РФ з 2014 року, надає довідку про те, що вона не є отримувачем пенсії та інших соціальних виплат від ПФР станом на 20.06.2022.

У червні 2021 року позивач повернулась на територію України, зареєструвалась в Київській області, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 подала заяву від 28.09.2022 про призначення їй пенсії за віком.

Доказів позбавлення громадянства України ОСОБА_1 , суду не надано, позивач має відповідний паспорт та зареєстрована на території Київської області.

Суд зазначає, що обставини реєстрації ОСОБА_1 з червня 2021 року, як внутрішньо переміщена особа відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", не встановлено.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII, в редакції на час звернення із заявою до Пенсійного фонду) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (ч. 2 ст. 7 Закону № 1706-VII).

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи (ч. 3 ст. 7 Закону № 1706-VII).

Відповідно до п. 14-4 розділу VХ Прикінцеві положення Закону №1058-IV установлено, що громадянам, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, виплата пенсій та надання соціальних послуг, передбачених цим Законом, здійснюються за рахунок коштів, які надходять від платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, розташованих на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя.

У разі виникнення дефіциту коштів для фінансування цих виплат такий дефіцит покривається за рахунок коштів бюджету Автономної Республіки Крим та бюджету м. Севастополя.

Громадяни України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії та соціальні послуги від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, мають право на отримання виплат згідно з цим Законом у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищезазначені положення ч. 2 ст. 7 Закону №1207-VІІ, на виконання даної статті, постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 234 затверджено Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя (далі - Порядок №234), який визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації (далі - особи).

Згідно п. 3 та п. 4 Порядку № 234 особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред`являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально.

Територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку.

Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Порядок звернення осіб за призначенням (перерахунком), поновленням виплати пенсії особам, переведенням з одного виду пенсії на інший, наданням соціальних послуг, а також підтвердження факту неодержання пенсії та соціальних послуг від органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Мінсоцполітики (п. 5 Порядку №234).

Виплата пенсії, надання соціальних послуг здійснюються щомісяця поштовими переказами, в тому числі міжнародними, за місцем проживання особи на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя (п. 6 Порядку №234).

Та в даній справі наявні обставини припинення виплати пенсії позивачу з 01.11.2014 від держави Україна, позивач подавши заяву від 28.09.2022 просить призначити, поновити її пенсію за віком.

Суд зауважує, що положення вказаних вище Закону № 1058-VІ, п. 14-4 розділу VХ Прикінцеві положення Закону №1058-IV, Закону №1207-VІІ та Порядку №234 розповсюджуються на осіб, громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території та продовжують отримувати пенсію від держави Україна, подавши при цьому відповідну заяву та документи, докази щодо не отримання пенсії від РФ, тому посилання позивача в даній справі на вказані вище положення норми діючого законодавства на неї не розповсюджуються, спростовуються встановленими обставинами по справі.

Суд зазначає, що в даній справі має вирішуватись питання щодо призначення (поновлення) ОСОБА_1 пенсії за віком з моменту її звернення з 28.09.2022, враховуючи обставини коли їй така пенсія була призначена у м. Запоріжжя з 24.08.2001, право на призначення якої було встановлено та сторонами не оспорюється з урахуванням обставин припинення такої виплати з 01.11.2014 у м. Запоріжжя.

Суд відзначає, що ст. 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ст. 47 Закону №1058-IV, пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Частиною 1 статті 49 Закону №1058-IV визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду. Зазначеній в цій статті перелік підстав припинення виплати пенсії є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Враховуючи положення вищезазначеної ч. 1 та ч. 2 ст. 49 Закону №1058-IV щодо підстав припинення та поновлення виплати пенсії, зокрема, поновлення виплати якої здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати та положення вказаних вище пунктів Порядку №22-1 щодо подання заяви та документів з приводу призначення (поновлення) пенсії, суд зазначає, що зі спірного рішення Пенсійного фонду підставою для відмови у призначенні (поновленні) пенсії ОСОБА_1 вказано наявність на трудовій книжці відмітки про призначення їй пенсії з 24.08.2001 в м. Запоріжжя та у зв`язку із відсутністю пенсійної справи станом на серпень 2022 у суб`єкта призначення, поновлення та перерахунку пенсії, відсутнє право особи на таке призначення (поновлення).

Суд зауважує, що у спірному рішенні Пенсійного фонду відсутнє посилання на ст. 49 Закону №1058-IV щодо підстав для припинення виплати пенсії ОСОБА_1 , що виключає правомірність обґрунтувань відповідача про відсутності права у позивача на призначення пенсії за віком, суду не надано доказів того, що раніше призначена пенсія позивачу 24.08.2001 в м. Запоріжжя була призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; те що позивач проживала з 2014 року за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (суд бере до уваги, що положення пункту 2 ч. 1 ст. 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); смерті пенсіонера; неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; інші випадки, передбачених законом та відсутнє жодне рішення суду щодо припинення виплати пенсії позивачу.

Суд вважає необхідним зазначити, що не отримання пенсійної справи ОСОБА_1 з тимчасово окупованої території не є підставою для відмови у призначенні (поновленні) виплати пенсії яка була раніше призначена з 24.08.2001 у м. Запоріжжя, виплата якої була припинена з 01.11.2014, та враховуючи подану заяву позивачем 28.09.2022 разом із доданими до неї документами, Пенсійний фонд зобов`язаний здійснити їх перевірку та винести обґрунтоване рішення відповідно до норм діючого законодавства.

Дана позиція суду узгоджується із висновками колегії суддів Верховного Суду викладені у постанові від 22.09.2021 по справі № 308/3864/17, в якій остання зазначила, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

Також, суд звертає увагу відповідача, що оскільки обставини припинення такої виплати з 01.11.2014 встановлені Пенсійним фондом, у останнього відсутні повноваження на відмову у прийнятті заяви пенсіонера щодо призначення (поновлення) виплати пенсії від держави Україна.

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

За ч. 3 ст. 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, що передбачено також п. 4.2 Порядку №22-1.

Частина 5 статті 45 Закону №1058-IV визначає, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до п. 4.1 Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою та такі заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Згідно п. 4.3 Порядку №22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження (п. 4.7 Порядку №22-1).

Згідно п. 4.10 Порядку 22-1 вбачається після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 05.11.2014 № 637, установлено, зокрема, що призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) (далі - пенсії) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. Виплата (продовження виплати) довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати) та пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв акціонерного товариства Державний ощадний банк України з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території населених пунктів, де органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Виплата пенсій та соціальні виплати особам з інвалідністю I групи та іншим особам, які за висновком лікарсько-консультативної комісії не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги, за їх письмовою заявою можуть здійснюватись акціонерним товариством Укрпошта з доставкою за фактичним місцем проживання/перебування таких осіб. Виплата (продовження виплати) пенсій та соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, зазначеним в абзаці вісімнадцятому пункту 2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509, здійснюється у встановленому законодавством порядку.

Під час звернення внутрішньо переміщеної особи із заявою про призначення, відновлення чи продовження виплати пенсії та документом, що посвідчує особу, територіальні органи Пенсійного фонду України ідентифікують особу заявника, фіксують місце і час її звернення, порівнюють отримані дані з даними, що обробляються в базах даних Пенсійного фонду України, з урахуванням даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб у порядку, який затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики.

Під час формування списків на зарахування пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки відповідно до Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 р. № 1596 (Офіційний вісник України, 1999 р., № 35, ст. 1803; 2016 р., № 79, ст. 2636), зазначаються відомості про отримувачів пенсій та грошової допомоги, які є внутрішньо переміщеними особами.

Таким чином, враховуючи, що позивач не є внутрішньо переміщеною особо, але прибула на територію України з м. Севастополь у червні 2021 року, зареєструвалась в м. Обухів, Київської області, на неї розповсюджується положення постанови КМУ №637 щодо призначення, поновлення виплати пенсії прирівняною до осіб за статусом як внутрішньо переміщених.

Відповідно, перевірка поданої заяви та доданих до неї документів має здійснюватися Пенсійним фондом шляхом порівняння отриманих даних з даними, що обробляються в базах даних Пенсійного фонду України, з урахуванням даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб у порядку, який затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає необґрунтованою позицію відповідача щодо неможливості призначити (поновити) позивачу пенсію за віком, враховуючи наявну в інформаційній базі Пенсійного фонду відомостей щодо призначеної позивачу пенсії з 24.08.2001, припинення такої виплати з 01.11.2014, та враховуючи те, що позивачем було надано до заяви копію трудової книжки, Пенсійним фондом у спірному рішенні вказано про зарахування та страхового стажу усіх періодів, визнано страховий стаж позивача 36 років 8 місяців 21 день, вік особи пенсіонера 76 років.

Також, суд зазначає, що відповідач мав врахувати наявну довідку від МИЦ ПФР від 20.06.2022 № 100-22-001-6602-7781, в якій вказано, що ОСОБА_1 станом на 20.06.2022 не отримує пенсію та соціальні виплати від Пенсійного фонду РФ.

Суд звертає увагу, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Основного Закону України).

За юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права - це панування права в суспільстві; верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо; всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України; справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права; у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Суд приймає до уваги, що за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 07 жовтня 2009 року в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Суд вважає, що неможливість отримання матеріалів пенсійної справи позивача з тимчасово окупованої території не може обмежувати Конституційне право та встановлювати підстави для відмови у призначенні, поновленні пенсії ОСОБА_1 з підстав, ніж передбачені Законом № 1058- IV.

Статус внутрішньо переміщеної особи не визначений у жодному міжнародному договорі, за яким Україна мала б зобов`язання. Поняття внутрішньо переміщеної особи міститься в рекомендаційному акті Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи з питання переміщення осіб всередині країни» (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2 (1998)) (див. визначення у п. 35 цього рішення).

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи за національним правом міститься у статті 1 Закону України № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», який набрав чинності 22 листопада 2014 року (далі - Закону № 1706-VII).

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у статті 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тому, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на необхідність позивачкою отримати вказаний статус для призначення їй пенсії за віком.

Суд зауважує, що ненадання позивачем, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, не може бути підставою для не поновлення та невиплати позивачу пенсійних виплат. Дана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 17.03.2020 у справі №227/2158/17.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

В силу статей 8 та 22 Конституції України, статті 7 КАС України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

Рішенням ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України», зокрема у пункті 54 цього рішення ЄСПЛ, суд зазначив про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

У пункті 333 цього рішення ЄСПЛ зазначив: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Тому, відмовляючи у призначенні пенсії позивачу за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач протиправно посилається на положення ч. 2 ст. 49 Закону №1058- IV, а саме відсутність пенсійної справи позивача, відсутність інформації про неотримання пенсії в інших країнах, чим порушує право ОСОБА_1 на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що відмова у призначенні пенсії позивачу була здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Зазначене кореспондується з правовою позицією, викладеною в рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року по справі 805/402/18 (Пз/9901/20/18) щодо права особи володіння своїм майном, яке залишено без змін постановою Верховного суду від 04 вересня 2018 року.

За частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» встановлено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно, вимоги позивача про зобов`язання призначити (поновити) пенсію за віком є такими, що витікають із наслідків скасування судом спірного рішення, як такого що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, та враховуючи вказані вище положення норм діючого законодавства пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також, встановлені судом обставини по справі, спірна пенсія підлягає призначенню (поновленню) позивачу.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Враховуючи положення Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Оскільки відповідач неправомірно відмовив позивачу у призначенні (поновленні) пенсії за віком, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Щодо призначення (поновлення) пенсії позивачу з дати звернення за такою, як похідної вимоги, яка підлягає задоволенню, суд зазначає, що відповідно до пункту 1.9 Порядку №22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Якщо заява про призначення пенсії подається через вебпортал днем звернення за призначенням пенсії вважається дата реєстрації на вебпорталі заяви разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів).

Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів.

Враховуючи, що пенсійного віку позивач досягла -76 років, за доданими документами до страхового стажу зараховані усі періоди, має стаж 36 років 8 місяців 21 день та звернулась за призначенням пенсії 28.09.2022 до Пенсійного фонду особисто, пенсія має бути призначена їй з 28.09.2022.

У зв`язку з вищевикладеним, задля належного захисту порушених прав позивача на призначення (поновлення) пенсії за віком, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача призначити (поновити) позивачу з 28.09.2022 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідач як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування спірного рішення відповідача та зобов`язання відповідача призначити (поновити) виплату пенсії за віком.

Позивач просить суд стягнути понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

Відповідно, суд зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст.134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 7 ст. 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом встановлено, що 12 жовтня 2022 року між позивачем та адвокатом Горщар Сергієм Васильовичем укладено договір про надання правової допомоги №62/22.

12.10.2022 між сторонами підписано Протокол №1 Погодження гонорару, відповідно до якого гонорар адвоката з надання правової допомоги за договором №62/22 від 12.10.2022 становить 5000,00 грн., та яка включає послуги з комплексного ведення судової справи у суді першої інстанції, вартість є сталою та не залежить від кількості чи об`єму наданих послуг. Та, вартість представництва інтересів клієнта в апеляційній та касаційній інстанції обумовлюється додатково.

Адвокатом видано Ордер на надання правової допомоги № 1244225 від 17.10.2022.

Позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу на суму 5000,00 грн. надано суду копію квитанції до прибуткового касового ордеру №62/22 від 12.10.2022.

Під час розгляду справи відповідачем не спростовано правомірність заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на правову допомогу та не доведено неспівмірність вказаних витрат згідно ч. 7 ст. 134 КАС України.

Таким чином, враховуючи прийняття судом рішення на користь позивача, суд вважає можливим стягнути з відповідача за рахунок виділених бюджетних асигнувань понесені позивачем витрати на правову допомогу у сумі 5000,00 грн.

Відповідно до статті 139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією №2434-1138-6435-4210 від 17.10.2022, оригінал якої міститься в матеріалах справи.

Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області у повному обсязі на суму 992,40 грн.

Враховуючи вищезазначене, оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, понесені витрати по справі у загальному розмірі 5992,40 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 77-80, 139, 143, 243-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 06.10.2022 № 75 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код 22933548; адреса місцезнаходження: 08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, буд. 10) призначити (поновити) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) пенсію за віком з 28.09.2022.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) понесені судові витрати по справі у загальній сумі 5 992,40 грн. (п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код 22933548; адреса місцезнаходження: 08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, буд. 10).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.