Справа № 420/9860/22
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2022-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9860/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 року м. Одеса

У залі судових засідань № 18

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

при секретарі судового засідання - Донець В.Р.

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Маркочевої Н.В.

представника відповідача - Білоконь Н.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №128 від 05.07.2022 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За цією позовною заявою відкрито загальне позовне провадження у відповідності до ст. 12 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу відповіді на відзив.

Позивач та його представник в судове засідання з`явилися, позовну заяву підтримали. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що оскаржуваний наказ є необґрунтованим та незаконним, таким, що підлягає скасуванню, оскільки він приймався без урахування та дослідження всіх обставин, на які посилався позивач та без повного та всебічного аналізу ситуації заявника. Заява позивача є обґрунтованою, ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації. З моменту початку повномасштабної війни РФ проти України, ОСОБА_1 засуджувала дії влади РФ та висловлювала свою позицію в соціальній мережі інстаграм, через що зазнала переслідувань та погроз з боку керівництва лікарні, де позивач працював. ОСОБА_1 вирішила виїхати до України, оскільки сама народилася в Україні та наразі тут проживає її мати. Позивач продовжує активно зазначати свою позицію проти війни та режиму РФ, через що побоюється ув`язнення на території РФ у разі повернення.

Представник відповідача в судове засідання з`явився. З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач позов не визнає, зазначає, що за результатами аналізу матеріалів клопотання позивача було встановлено, що історія її переслідування є очевидно необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Особа не змогла повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості її повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. У зв`язку із чим заява позивача є явно не обґрунтованою, а оскаржуваний наказ є правомірним.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача та заперечення відповідача, докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Російської Федерації, уродженкою с. Нова Кульна, Котовського району, Одеської області (Україна). За національністю українка, за віросповіданням християнка-православна. Рідна мова російська. За сімейним станом розлучена, дітей не має. Позивач має середню спеціальну освіту, яку здобула на території РФ в медичному коледжі за спеціальністю медична сестра, в період з 2009-2013 років в м. Москва. Щодо трудової діяльності, в країні громадянської належності позивач працював на посаді старшої медсестри в поліклініці №1 в період 2014-2022 років. На території України не працює. Ані заявниця, ані її близькі родичі ніколи не перебували членами релігійних, політичних, громадських або військових організацій ані в РФ, ані на території України. Також ОСОБА_1 не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке б було пов`язано з її расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами.

22 травня 2022 року ОСОБА_1 вибула з Російської Федерації авіарейсом Москва (РФ) Стамбул (Туреччина) Бухарест (Румунія), потім виїхала автобусом Бухарест-Кишинів, а далі через пункт пропуску Паланка-Маяки до м. Одеса. На територію України потрапила 24.05.2022 року легально, на підставі паспортного документу Серії 76 2177715 від 24.12.2019 року, строком дії до 24.12.2029 року. Виїзд з країни громадянської належності, за словами позивача, відбувся через складну політичну ситуацію на території РФ.

23.06.2022 року ОСОБА_1 звернулася до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №45 (аркуші справи 40-42).

За результатами розгляду заяви позивача Головним управлінням ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 05.07.2022 року (аркуші справи 157-168).

Наказом Головного управління ДМС України в Одеській області від 05.07.2022 року № 128 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 171).

Позивач, не погоджуючись з Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 05.07.2022 року № 128 звернувся до суду з адміністративним позовом про його скасування.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При зверненні 23.06.2022 року за захистом, позивач зазначив, що він не може повернутись до країни свого громадянського походження у зв`язку із тим, що з моменту початку повномасштабної війни РФ проти України, ОСОБА_1 засуджувала дії влади РФ та висловлювала свою позицію в соціальній мережі інстаграм, через що зазнала переслідувань та погроз з боку керівництва лікарні, де позивач працював. ОСОБА_1 вирішила виїхати до України, оскільки сама народилася в Україні та наразі тут проживає її мати. Позивач продовжує активно зазначати свою позицію проти війни та режиму РФ, через що побоюється ув`язнення на території РФ у разі повернення.

Однак, відповідачем відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з тих підстав, що проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача визначено, що у випадку повернення на Батьківщину позивачу не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання, під час проживання в РФ основоположні права та свободи ОСОБА_1 не порушувались, будь-які докази ймовірних загроз життю, свободі чи безпеці особи відсутні.

При цьому, суд звертає увагу, що у відповідності до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, однак, в даному випадку не можна стверджувати, що заява позивача є очевидно не обґрунтованою.

Позивач в заяві зазначає про обставини, які не дають йому можливість повернутися до Російської Федерації, про те, що він активно зазначає свою позицію проти війни та режиму РФ, через що побоюється ув`язнення на території РФ у разі повернення, тобто, в даному випадку, позивач обґрунтовує свої побоювання стати жертвою переслідувань.

Наявна ІКП дійсно підтверджує факти переслідування російською владою активістів, громадян, які займають антивоєнну позицію.

При цьому, ОСОБА_1 надала скріншоти з власної сторінки у соціальній мережі Інстаграм, в якій вона висловлювала свою позицію та засуджувала дії влади РФ, тобто заява позивача є обґрунтованою, в ній викладені обставини, а тому відповідач не міг відмовляти в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд вважає, що відповідач неналежним чином дослідив інформацію по країні походження позивача, не надав оцінку тим даним, які стосуються переслідування та тиску російською владою активістів, громадян, які займають антивоєнну позицію, на які звертає увагу позивач, а тому проведений аналіз фактів щодо позивача, можливості його переслідування, інформації щодо країни походження та можливості повернення позивача до Російської Федерації є неповним та необ`єктивним.

За таких обставин, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного наказу ГУ ДМС України в Одеській області №128 від 05.07.2022 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стосовно вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд зазначає, що під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, які належать до його компетенції не є привласненням судом собі таких повноважень і функцій відповідача, оскільки, суд не вирішує в цьому разі питання про надання позивачам статусу біженців або особам, які потребують додаткового захисту, а лише зобов`язує державний орган вчинити дії з повторного розгляду поданих заяв, тобто, зобов`язує його діяти у спосіб, на підставі та в межах повноважень, визначених законодавством.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, наказ ГУ ДМС України в Одеській області №128 від 05.07.2022 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає скасуванню та відповідача має бути зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з врахуванням інформації по країні походження позивача та висновків суду.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про право позивача на отримання дозволу на імміграцію в Україну у відповідності до положень Закону України «Про імміграцію».

При цьому, на заяву позивача ГУ ДМС України в Одеській області у жовтні 2022 року було повідомлено ОСОБА_1 про неможливість реалізації права на набуття громадянства України особі, яка документована довідкою про звернення за захистом в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №128 від 05.07.2022 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а в іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ГУ ДМС України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №128 від 05.07.2022 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №128 від 05.07.2022 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 26.12.2022 року.

Суддя Л. І. Свида