Справа № 160/14294/22
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2022-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровської виправної колонії (89)», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Державної установи «Дніпровська виправна колон (№89) щодо відрахування з пенсії ОСОБА_1 29.03.1956 ІНФОРМАЦІЯ_1 грошових коштів на його утримання в установі виконання покарань;
- зобов`язати Державну установу «Дніпровська виправна колонія (№89) утриматись від вчинення дій, а саме припинити відрахування грошових коштів з пенсії ОСОБА_1 29.03.1956 року, засудженого до довічного позбавлення волі, на його утримання в установі виконання покарань.
Позовна заява обґрунтована протиправними діями відповідача щодо позивача, які полягають у відрахування з пенсії ОСОБА_1 грошових коштів на його утримання в установі виконання покарань, оскільки він є інвалідом ІІІ групи. Зміни внесені до постанови КМУ №59 від 30.01.2019 року значно погрішили становище позивача, у звязку з чим не можуть бути засновані до нього.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано усунути недоліки позивної заяви, шляхом надання до суду: належним чином завірені докази прийняття рішення щодо утримання Державною установою «Дніпропетровської виправної колонії (89)» з червня 2022 року витрат на комунально-побутові послуги та відрахування Державною установою «Дніпропетровської виправної колонії (89)» грошових коштів з пенсії на утримання в установі виконання покарань або заяву про витребування доказів з зазначенням існування обставин, що позбавляють позивача можливості надати докази самостійно про відрахування грошових коштів з пенсії на утримання позивача в установі виконання покарань; доказів відсутні коштів достатніх для сплати судового збору або документу про сплату судового збору за подання адміністративного позову із позовними вимогами немайнового характеру у відповідності до Закону України "Про судовий збір" у розмірі 992,40 грн.:
Ухвалою суду від 04 жовтня 2022 року заяву представника позивача про звільнення від сплати судового збору ОСОБА_1 , залишено без задоволення.
Продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви.
Цією ж ухвалою, зазначена позовна заява була залишена без руху на підставі ч.1 ст.169 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення позову без руху усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до суду документу про сплату судового збору за подання адміністративного позову із позовними вимогами немайнового характеру у відповідності до Закону України "Про судовий збір" у розмірі 992,40 грн. або документи, відмінні від тих, які вже надані до суду і, які підтверджують інші підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону (в тому числі довідку про доходи ОСОБА_1 за попередній календарний рік) або доказів відсутні коштів достатніх для сплати судового збору.
13 жовтня 2022 року, засобами електронного зв`язку, представник позивача, який дії на підставі доручення № 0404-0002545 від 11.08.2022 року, надіслав на адресу суду заяву щодо усунення недоліків позовної заяви разом з клопотанням про відстрочення сплати судового збору, яке обґрунтував тим, що ОСОБА_1 засуджений 26.07.1999 року Луганським обласним судом за ст. ст. 142 ч. 1, 177 ч. 1, 93 и «Ж», «З», «І», 42 ч. 1 КК України (1960 р. ) до виключної міри покарання (розстрілу). Згідно ухвали Луганського обласного суду від 13.07.2000 року на підставі ст. ст. 404, 405 КПК України та Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу» вирок від 26.07.1999 року змінено виключну міру покарання замінити на довічне позбавлення волі. Відбуває покарання в ДУ «Дніпровська виправна колонія (89)». Вказує, що позивач згідно довідки до довідки МСЕК серія 12 ААА № 717462 визнаний інвалідом ІІІ групи безстроково. Відповідно до довідки про доходи від 11.10.2022 № 115 за період серпень 2021 року по серпень 2022 року позивач отримував мінімальну пенсію, яка за 12 місяців склала 25 652,00 грн., коштів вкрай не вистачає, оскільки постійно потребує лікування. У зв`язку з тим, що за подання адміністративного позову за дві позовні вимоги позивач повинен сплатити 1984,80 грн., що значно перевищує 5 % від його річного доходу, просить відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. До клопотання представником позивача додано копію довідки про доходи № 115 від 11.10.2022 року за період з 01.08.2021 року по 31.08.2022 року.
22 листопада 2022 року від Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» надійшли додаткові документи по справі, що були витребувані судом.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 відбуває покарання у Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» на дільниці максимального рівня безоплатності довічне позбавлення волі з 12.08.2003, що підтверджується Довідкою Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» від 30.08.2022 №05-08-22/Я-08.
Згідно Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 31.08.2017 серія 12ААА №717462 ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності з 31.07.2017.
Відповідно до Довідки Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» від 14.11.2022 №129 зазначено, що з липня 2022 року з соціальної допомоги, яку отримує ОСОБА_1 з Правобережного УСЗН м. Дніпро, утримуються комунально-побутові послуги. Сума регулюється згідно розрахунку фактичної вартості житлово-комунальних послуг, але не більше 50 відсотків від суми соціальної допомоги, згідно п.4 ст. 122 Кримінально-виконавчого кодексу України.
Не погоджуючись з діями відповідача щодо відрахування з пенсії грошових коштів на його утримання, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та доводам сторін, суд керується такими мотивами.
Відповідно до ст. 3 Кримінального кодексу України (далі КК України) законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому забороняється застосування іншого закону за аналогією, тобто заповнення прогалини у КК України шляхом застосування його до випадку, який прямо ним не передбачений, але є подібним, схожим. При цьому вільне тлумачення Закону не допускається.
За змістом положень статті 4 КК України вибір і призначення судом покарання залежить від виду санкції норми Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинений злочин. Порядок відбування покарання регулюється іншими законодавчими актами.
Так, відповідно до ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.
Статтею 2 КВК України визначено, що кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст. 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.
Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.
Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.
Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (ч. 1, 2, 4 ст. 7 КВК України).
У відповідності з положеннями ч. 2 ст. 18 КВК України засуджені до позбавлення волі, в тому числі засуджені до довічного позбавлення волі, відбувають покарання у виправних колоніях.
Згідно з ч. 2 ст. 151 КВК України на осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу.
Статтею 60-1 КВК України визначено, що засуджені до обмеження волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Засуджені мають право на загальних підставах на призначення та отримання пенсії за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законодавством про пенсійне забезпечення.
Пенсії засудженим за наявності відповідного права призначаються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем відбування покарання.
Виплата особам, засудженим до обмеження волі, призначених пенсій здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на рахунок установи за місцем відбування покарання.
Із пенсій засуджених до обмеження волі відшкодовуються витрати на їх утримання в установах виконання покарань в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
При цьому не менш як п`ятдесят відсотків пенсії зараховується установою за місцем відбування покарання на особовий рахунок засудженої
Водночас в силу приписів ст. 121 КВК України особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, відшкодовують витрати на їх утримання, крім вартості харчування, взуття, одягу, білизни, спецхарчування та спецодягу.
Порядок відшкодування вартості витрат на утримання засуджених у виправних колоніях встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відшкодування засудженими витрат, встановлених частиною першою цієї статті, що належить до власних надходжень виправних колоній, здійснюється після відрахування податку на доходи фізичних осіб і аліментів. Відрахування за виконавчими листами та іншими виконавчими документами здійснюється у порядку, встановленому законом.
Крім того, згідно з ч. 2 ст. 122 КВК України виплата особам, засудженим до позбавлення волі, призначених пенсій здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на рахунок установи за місцем відбування покарання. Із пенсій засуджених до позбавлення волі відшкодовуються витрати на їх утримання в установах виконання покарань в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому не менш як п`ятдесят відсотків пенсії зараховується установою за місцем відбування покарання на особовий рахунок засудженого.
Отже, підставою для відрахування з пенсії позивача коштів на відшкодування витрат на його утримання в ДУ "Дніпровська виправна колонія (№86)» є положення статей 60-1, 121, 122 КВК України, якими чітко регламентовано, по-перше, обов`язок засуджених до позбавлення волі відшкодовувати витрати на їх утримання в установах виконання покарань, крім вартості харчування, взуття, одягу, білизни, спецхарчування та спецодягу, і, по-друге, обов`язок відповідної установи забезпечити відшкодування цих витрат.
Постановою Кабінету Міністрів України № 80 від 14.02.2017 затверджено Порядок відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань (далі Порядок № 80).
Вказаним Порядком визначено механізм відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням засуджених до обмеження або позбавлення волі (далі - засуджені) в установах виконання покарань.
Так, відповідно до пунктів 3-6 Порядку № 80 утримання засуджених в установах виконання покарань полягає у створенні належних матеріально-побутових умов під час відбування покарання, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.
Засуджені відшкодовують вартість свого утримання в установах виконання покарань, крім випадків, передбачених Кримінально-виконавчим кодексом України.
Відшкодування засудженими вартості витрат на їх утримання за звітний місяць здійснюється із заробітку, пенсій та іншого доходу, що нараховані засудженим у місяці, що настає за звітним.
Утримання засуджених в установах виконання покарань включає в себе надання житлово-комунальних та побутових послуг.
До житлово-комунальних послуг, що надаються засудженим, належать:
комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);
послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).
Пунктами 7-8 Порядку № 80 передбачено, що вартість витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань, яка відшкодовується із нарахованого їм заробітку, пенсій та іншого доходу, розраховується за видами наданих послуг, які безпосередньо пов`язані із забезпеченням створення належних матеріально-побутових умов під час відбування покарання.
Методика розрахунку розмірів відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань затверджується Мін`юстом.
Водночас згідно з пунктом розділу 6. Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 369/5 від 07.03.2013, засуджені, які відбувають покарання у виправних колоніях, відшкодовують витрати на їх утримання, крім вартості харчування, взуття, одягу, білизни, спецхарчування та спецодягу.
Відшкодування засудженими витрат, встановлених абзацом першим пункту 6.1 цього розділу, що належить до власних надходжень виправних колоній, здійснюється після відрахування податку на доходи фізичних осіб і аліментів. Відрахування за виконавчими листами та іншими виконавчими документами здійснюється у порядку, встановленому законом.
Особам з інвалідністю першої та другої груп, жінкам з вагітністю понад чотири місяці, непрацюючим жінкам, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях, непрацюючим чоловікам віком понад шістдесят років і жінкам понад п`ятдесят п`ять років (якщо вони не одержують пенсії), а також особам, звільненим від роботи через хворобу, в тому числі хворим на активну форму туберкульозу, комунально-побутові послуги надаються безоплатно. Засудженим, які відбувають покарання у виховних колоніях, харчування, одяг, взуття, білизна і комунально-побутові послуги надаються безоплатно.
Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що особи, які відбувають покарання у виправних колоніях у виді позбавлення волі, в тому числі довічного позбавлення волі, та які не працюють, відшкодовують витрати на їх утримання, зокрема вартість комунальних послуг, шляхом здійснення установою виконання покарань відрахування відповідних сум з пенсії засуджених та за рахунок інших коштів, які є на їхніх особових рахунках.
При цьому суд звертає увагу на те, що КВК України не містить такого обмеження щодо визначення кола осіб, з яких здійснюється відшкодування витрат, як засуджені до позбавлення волі на певний строк, та не розподіляє засуджених за такою ознакою як тривалість строку покарання.
Крім того, суд враховує, що КВК України є Законом, тоді як постанова Кабінету Міністрів України № 80 від 14.02.2017 "Про затвердження Порядку відшкодування вартості витрат на утримання засуджених в установах виконання покарань", яка містила певні обмеження, належить до підзаконних нормативно-правових актів, а отже має нижчу юридичну силу.
Отже, при визначенні підстав для відрахування з пенсії позивача грошових коштів на покриття витрат на його утримання в ДУ "Дніпровська виправна колонія (№86)» застосуванню підлягають насамперед норми КВК України.
Щодо доводів позивача в тій частині, що Порядок № 80 у редакції чинній до 07.02.2019 визначав механізм відшкодування витрат засуджених до позбавлення волі на певний строк, суд зазначає, що кримінально-виконавчий кодекс подібного обмеження не встановлює та не розподіляє засуджених, які зобов`язані відшкодовувати витрати на їх утримання в установі виконання покарань, за ознакою тривалості строку відбування покарання. Також Кодекс не містить жодних положень, які б передбачали відповідні пільги для тих осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Таким чином, з 07.02.2019 ознака строку ув`язнення виключена з Порядку № 80.
З огляду на викладене суд приходить до переконання, що незалежно від виду покарання, засуджені до позбавлення волі відшкодовують вартість витрат на власне утримання в установі виконання покарань, до яких, зокрема, відносяться витрати на комунальні послуги. При цьому чинним законодавством прямо передбачено, що джерелом походження коштів для відшкодування таких витрат може бути пенсія та інші особисті кошти засудженого.
Підсумовуючи, суд доходить висновку, що ДУ "Дніпровська виправна колонія (№89)», здійснюючи у спірний період з липня 2022 року відрахування з пенсії позивача витрат на його утримання в установі (за комунальні послуги), діяла на підставі та в межах визначених законом повноважень, тобто правомірно.
Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що згідно ухвали від 17 жовтня 2022 року відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судом рішення в адміністративній справі.
Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2022 року у розмірі 2481,00 грн.
Розміри ставок судового збору визначені у ст. 4 Закону України "Про судовий збір".
Згідно із приписами ст. 4 Закону України "Про судовий збір" - ставка судового збору за подання фізичною особою адміністративного позову немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (тобто, з урахування положень ст. 7 Закону України "Про державний бюджет на 2022 рік" - 992, 40 грн.).
Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру, одна з яких є похідною від основної, у зв`язку з чим сума судового збору за подання такого позову до суду складає - 992,40 грн.
Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову, згідно ст. ст. 133, 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про ухвалення рішення в частині стягнення з позивача судового зору у розмірі 992,40 грн. на рахунок Державного бюджету України.
Керуючись ст. ст. 133, 139, 241-126, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко