Справа № 300/4581/21
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2022-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/4581/21 пров. № А/857/12363/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Кухтея Р. В., Шинкар Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Скільським І. І. у м. Івано-Франківську, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

25.08.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки виплати належних йому індексації грошового забезпечення за період з 18.06.2015 по 28.02.2018 та грошової компенсації за невикористані в період з 2015 по 2018 роки календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій по день фактичного розрахунку, тобто за період з 01.04.2018 по 26.07.2021;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 18.06.2015 по 28.02.2018 та грошової компенсації за невикористані в період з 2015 по 2018 роки календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій по день фактичного розрахунку, тобто за період з 01.04.2018 по 26.07.2021 включно, в сумі 440004,48 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що має право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки при виключенні зі списків особового складу комісаріату відповідач не провів з ним повного розрахунку. Зазначив, що виплата належних при звільненні сум грошового забезпечення в повному обсязі здійснена 26.07.2021, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.07.2022 позов задоволено частково, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 по 26.07.2021 в розмірі 82 443,93 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню вимоги статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, оскільки трудові відносини і військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, відтак, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб. Крім цього, суд першої інстанції при розгляді справи помилково застосував Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, оскільки таким не передбачено компенсацію за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, натомість до спірних правовідносин підлягали застосуванню норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Звертає увагу, що позивач вже звертався до суду з аналогічним позовом, однак, вказану обставину суд першої інстанції не дослідив та не надав правової оцінки.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якій її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 05.03.2018 №46 капітана ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та всіх видів забезпечення з 31.03.2018 та направлено до ІНФОРМАЦІЯ_5 для зарахування на військовий облік

Станом на день виключення позивача із списків особового складу загону з ним не проведено повного розрахунку при звільненні зі служби.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2021 у справі № 300/3916/20 визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 18.06.2015 по 28.02.2018, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 18.06.2015 по 28.02.2018, із урахуванням базового місяця січень 2008 року.

Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.10.2021 № 9/2/786/2 щодо розміру нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2021 у справі № 300/3916/20, відповідачем за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 здійснено нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в загальному розмірі 83 625,23 грн.

Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 відповідачем 07.04.2021 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в сумі 4871,57 грн та 26.07.2021 - в сумі 77 572,36 грн.

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем не у строк, встановлений положеннями статті 116 Кодексу законів про працю України, а тому має право на отримання грошової компенсації (середнього заробітку) за весь час затримки розрахунку, а саме з 31.03.2018 (день виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 ) по 26.07.2021 (день остаточного розрахунку) і виходячи з принципу пропорційності, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат визначив в розмірі 82 443,93 грн (67,9669662 грн денної суми, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки * 1213 календарних днів затримки розрахунку).

Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06.07.1999 № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону № 2011-XII).

Отже, чинним законодавством України гарантована виплата грошового забезпечення військовослужбовців. При цьому, граничним строком його виплати, як і проведення усіх інших виплат, які здійснюються військовослужбовцям під час їхнього звільнення зі служби, є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Водночас, питання відповідальності ІНФОРМАЦІЯ_1 в разі несвоєчасного проведення розрахунку з військовослужбовцем при звільненні не врегульоване спеціальним законодавством у сфері соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей.

За статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Стаття 117 Кодексу законів про працю України передбачає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за неотримане речове майно, вихідна допомога тощо).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за неотримане речове майно, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення тощо) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, зокрема, і виплати індексації грошового забезпечення, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, а саме, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, відповідно до статті 117 Кодексу адміністративного судочинства України ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку, оскільки такий розрахунок з позивачем проведено 26.07.2021, при тому, що його було виключено зі списків особового складу з 31.03.2018.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Крім цього, закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (постанова від 30.11.2020 в справі №480/3105/19) зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26.06.2019 в справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 в справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених в постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення 31.03.2018, тобто 31.03.2018 є датою закінчення військової служби позивача, а 26.07.2021 дата повного розрахунку (виплачено індексацію грошового забезпечення в розмірі 82443,93 грн, з яких виплачено 07.04.2021 в розмірі 25254,87 грн).

Отже, період затримки повного розрахунку з позивачем становить з 31.03.2018 по 26.07.2021.

Враховуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо непроведення повного розрахунку при звільненні, що у свою чергу, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексом законів про працю України, оскільки такий розрахунок проведено відповідачем 26.07.2021, тобто дає право позивачу на стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Для здійснення обчислення середньоденного заробітку позивача й розрахунку розміру суми відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, судом першої інстанції правомірно застосовано критерії пропорційності розміру відшкодування, зокрема, враховано середньоденний розмір грошового забезпечення (363,04 грн), період затримки розрахунку при звільненні (1213 днів), істотність частки складових виплаченої позивачу індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку (18.7216192 %), на підставі чого визначено належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь в розмірі 82443,93 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційний суд звертає увагу, що застосований судом першої інстанції механізм обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не суперечить висновкам постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Суд першої інстанції у цій справі застосував такий критерій (механізм) зменшення суми середнього заробітку, щодо якого відповідач, як можна зрозуміти з його пояснень, і позивач також в цілому не заперечили, колегія суддів за встановлених обставин цієї справи не має переконливих аргументів для того, щоб вимагати застосування інших способів та/чи суджень з приводу обставин, які можуть мати значення для визначення суми відшкодування на підставі частини другої статті 117 КЗпП України.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Натомість, спірні правовідносини стосуються відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу.

Також апеляційний суд не бере до уваги доводи скаржника про наявність підстав про повернення позовної заяви та закриття провадження у справі, оскільки матеріали справи не містять доказів подання до цього самого суду позивачем іншого позову до цього самого відповідача з тим самим предметом та з однакових підстав станом на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається (пункт 5 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України), як і відсутні докази наявності таких, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (пункту 4 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позову ОСОБА_1 в частині задоволених позовних вимог.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року у справі № 300/4581/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Р. В. Кухтей
І. М. Обрізко
Повне судове рішення складено 22.12.2022