Справа № 120/8566/22
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2022-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 р. Справа № 120/8566/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), які подані її представником - адвокатом Косточкою С.О. (представник позивача), до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі ГУ ПФУ у Вінницькій області) про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 15.08.2022 звернулась до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". За результатами розгляду даної заяви рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області від 22.08.2022 №87 їй було відмовлено у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу, підтвердивши лише 23 роки 03 місяці 13 днів із 29 необхідних років. Як зазначає позивач, відповідач під час вирішення питання про призначення пенсії безпідставно не зарахував її стаж роботи, відображений в наданій трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 , за період з 12.08.1985 по 04.03.1998 із тих мотивів, що ПІБ особи, зазначеної в уточнюючій довідці №02-19 від 22.01.2019 вказано не повністю. На думку позивача, дані обставини в жодному разі не повинні впливати на підтвердження її стажу за такий період, позаяк є суто формальними недоліками, відповідальність за які працівник не повинен нести. Окрім того, на переконання позивача, необґрунтоване неврахування зазначеного вище періоду її трудової діяльності до страхового стажу суперечить нормам пенсійного законодавства та порушує її право на належний соціальний захист.

Ухвалою від 25.10.2022 судом відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлено відповідачу 15-денний строк для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

01.11.2022 до суду від ГУ ПФУ у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти позову заперечує. Зазначає, що позивач звернулась до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. За результатами розгляду поданих позивачем документів було встановлено, що згідно з записами трудової книжки ОСОБА_1 , вона 12.08.1985 прийнята в члени колгоспу ім. Леніна, направлена на роботу рядовою колгоспницею та 04.03.1998 звільнена з членів КСП ім. Леніна в зв`язку з переведенням в агрофірму Родник. Відповідач вказує, що записи про даний період роботи внесені з порушенням п.2.3., п.2.15., п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993, зокрема відсутній запис про реорганізацію та перейменування підприємства; в записі про звільнення не вказано норму, за якою проведено звільнення, а також записи про роботу не засвідчені підписом керівника та печаткою.

Окрім того, відповідач наголошує, що враховуючи положення статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стаж роботи в колгоспі обчислюється відповідно до кількості відпрацьованих членом колгоспу трудоднів. До документів звернення за призначенням пенсії ОСОБА_1 додала також архівну довідку про кількість відпрацьованих за кожен рік людино-днів та встановлений в господарстві мінімум трудової участі. Однак, в довідці не повністю зазначено ПІБ працівника, у зв`язку з чим, неможливо встановити належність інформації, зазначеної в довідці, саме ОСОБА_1 . За таких обставин відповідач вважає, що період з 12.08.1985 по 04.03.1998 правомірно не зараховано до страхового стажу позивача. А оскільки підтверджений стаж позивача склав 20 років 10 місяців 3 дні, із мінімально необхідних 29 років, тому наявного страхового стажу недостатньо для призначення ОСОБА_1 пенсії по віку.

Окрім того, відповідач також зазначає, що у разі підтвердження за результатами зустрічної перевірки первинних документів, факту, що в зазначений період в даному господарстві не працювало інших осіб з прізвищем та ім`ям - ОСОБА_2 , рішення щодо зарахування страхового стажу та щодо відмови у призначенні пенсії може бути переглянуте, про що було зазначено у рішенні про відмову № 87 від 22.08.2022.

Отже, за таких обставин, на думку відповідача, пенсійним органом прийнято правомірне та обґрунтоване рішення про відмову у призначенні пенсії.

Також окремим письмовим клопотанням від 28.10.2022 представник відповідача заперечує щодо вимоги позивача про відшкодування понесених судових витрат на правову допомогу, вважаючи що заявлений до стягнення розмір таких витрат в сумі 5000 грн. є завищеним та неспівмірним зі складністю даної справи.

Інших заяв чи клопотань від учасників справи до суду не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що ОСОБА_1 28.06.1962 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 60 років 15.08.2022 звернулась до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За результатами розгляду такої заяви та поданих документів ГУ ПФУ у Вінницькій області прийняло рішення від 22.08.2022 №87 про відмову у призначенні такої пенсії.

Мотивами прийняття даного рішення слугувало те, що згідно наданих до заяви документів про стаж, страховий стаж заявника на день звернення складає 23 років 3 місяці 13 днів з необхідних 29 років. При цьому, до страхового стажу позивача не зараховано період роботи в колгоспі, оскільки прізвище ім`я та по батькові особи, зазначений у довідці №02-19 від 22.01.2019, зазначено не повністю.

У подальшому 15.09.2022 представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом у якому просив проінформувати про можливість вирішення питання щодо перегляду рішення від 22.08.2022 №7 про відмову у призначенні пенсії за віком.

Листом від 20.09.2022 № 0200-0303-8/69312 ГУ ПФУ у Вінницькій області повідомило, що згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 , вона 12.08.1985. прийнята в члени колгоспу ім. Леніна, направлена на роботу рядовою колгоспницею та 04.03.1998 звільнена з членів КСП ім. Леніна в зв`язку з переведенням в агрофірму "Родник". Записи про даний період роботи внесені з порушенням п.2.3., п.2.15., п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту України №58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція № 58 ), оскільки відсутній запис про реорганізацію та перейменування підприємства (колгосп - в КСП); в записі про звільнення не вказано пункт, статтю закону, у відповідності до яких проведено звільнення а також, записи про роботу, що внесені у трудову книжку за час роботи в даному господарстві, не засвідчені підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. А тому, з огляду на зазначене, відсутні підстави для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 вищевказаного періоду роботи за записами трудової книжки.

Також у листі було додатково повідомлено, що враховуючи положення статті 56 Закону №1788, стаж роботи в колгоспі обчислюється відповідно по кількості відпрацьованих членом колгоспу трудоднів. До документів звернення за призначенням пенсії ОСОБА_1 додано також архівну довідку (довідка без номера та дати видачі, долучена до супровідного листа за №02/19 від 22.01.2019) про кількість відпрацьованих за кожен рік людино - днів та встановлений в господарстві мінімум трудової участі. Однак, в довідці не повністю зазначено ПІБ працівника; у зв`язку з чим неможливо встановити належність інформації, зазначеної в довідці, саме ОСОБА_1 . Відтак, враховуючи зазначене, період з 12.08.1985 по 04.03.1998 не зараховано до страхового стажу заявниці, та, за відсутності необхідної кількості страхового стажу, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Окрім того у цій же відповіді ГУ ПФУ у Вінницькій області додатково зазначено, що у разі підтвердження за результатами зустрічної перевірки первинних документів, факту, що в зазначений період в даному господарстві не працювало інших осіб з прізвищем та ім`ям - ОСОБА_2 (рос. мова), рішення щодо зарахування страхового стажу та щодо відмови у призначенні пенсії може бути переглянуте.

Надалі 26.09.2022 представник позивача звернувся до ГУ ПФУ у Харківській області із адвокатським запитом в якому просив надати інформацію про результати зустрічної перевірки первинних документів, фактів про те, що в колгоспі в період з 12.08.1985 по 04.03.1998 не працювало інших осіб з прізвищем та ім`ям " ОСОБА_2 " (рос. мова).

У відповідь на вказаний запит ГУ ПФУ в Харківській області листом від 30.09.2022 №2000-0202-8/64798 повідомило, що на теперішній час на території України діє воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні (зі змінами), затвердженого Законом України № 2263-ІX від 22.05.2022, та зважаючи на бойові дії на території Харківської області, здійснити контрольний захід щодо проведення перевірки відповідності довідки від 22.01.2019 N02-19, яка видана Подолівською сільською радою Барвінківського району Харківської області, первинним документам в теперішній час неможливо.

Вважаючи, що орган Пенсійного фонду безпідставно не зарахував до страхового стажу вказаного вище періоду її трудової діяльності у колгоспі та, у зв`язку з цим, протиправно відмовив їй у призначенні пенсії за віком, позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом з метою захисту порушених, на її думку, прав та інтересів.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив із наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі також Закон від 09.07.2003 № 1058-IV).

Відповідно до ст. 8 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV).

Частиною першою статті 26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років

До набрання чинності Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій, регулювалися Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII Про пенсійне забезпечення (далі - Закон № 1788-XII).

Відповідно до статті 56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Згідно вимог ст. 62 Закону 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Наведене узгоджується також із положеннями п. 1.1 Інструкції № 58 та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 р. (далі - Порядок 637).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника, а в разі відсутності трудової книжки або ж якщо в останній відсутні певні записи або вони є неточними, підтвердження трудового стажу здійснюється за допомогою інших даних та документів.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 року у справі № 235/805/17, від 06.12.2019 року у справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 року у справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 року у справі № 242/2536/16-а.

Водночас порядок ведення трудових книжок колгоспників визначався постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310 "Про трудові книжки колгоспників" (далі - Постанова № 310).

Згідно п.п. 1, 2 Постанова № 310, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу.

Відповідно до п.п. 5, 6 Постанови № 310, до трудової книжки колгоспника заносились наступні дані, зокрема: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом до членів колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання; відомості про нагородження та заохочення.

Всі записи в трудовій книжці завіряються в усіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідальність за організацію роботи по веденню, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладено на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасність та правильність заповнення трудових книжок несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа (п. 13 Постанови № 310).

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

Водночас підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.

Так, досліджуючи зміст записів трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 05.09.1985, судом встановлено, що 12.08.1985 ОСОБА_1 прийнята в члени колгоспу і направлена рядовою колгоспницею (запис №1); 06.01.1988 переведена телятницею (запис №2), 01.08.1995 переведена дояркою (запис №3) та 04.03.1998 виключена з членів колгоспу Леніна у зв`язку з переведенням в агрофірму "Роднік" (запис №4).

При цьому, у розділі "Трудова участь в громадському господарстві" трудової книжки колгоспника наявні записи про встановлений річний мінімум трудової участі в цьому господарстві та його фактичне виконання позивачем.

Так, в спірний період з 12.08.1985 по 04.03.1998 ОСОБА_1 відпрацювала вироблених мінімумів трудової участі: за 1985 рік - 128, при встановленому мінімумі 128, за 1986 рік - 362, при встановленому мінімумі 260, за 1987 рік - 320, при встановленому мінімумі 280, за 1988 рік - 337, при встановленому мінімумі 280, за 1989 рік - 341, при встановленому мінімумі 280, за 1990 рік - 294, при встановленому мінімумі 280, за 1991 рік - 331, при встановленому мінімумі 280, за 1992 рік - 300, при встановленому мінімумі 280, за 1993 рік - 299, при встановленому мінімумі 280, за 1994 рік - 323, при встановленому мінімумі 280, за 1995 рік - 323, при встановленому мінімумі 280, за 1996 рік - 341, при встановленому мінімумі 280, за 1997 рік - 349, при встановленому мінімумі 280.

Таким чином, записи трудової книжки позивача свідчать про те, що позивачем у спірний період в деяких роках було навіть перевиконано встановлений річний мінімум трудової участі в колгоспі ім. Леніна.

Окрім того, на підтвердження вказаного періоду трудової діяльності позивачем надана архівна довідка Подолівської сільської ради Барвінського району Харківської області (надана супровідним листом №02-19 від 22.01.2019) у якій міститься інформація про те, що позивач в період з 1985-1997 працювала у колгоспі ім. Леніна, а також інформація про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих людино-днів, який у переважній більшості збігається із тими відомостями, що зазначені у трудовій книжці колгоспника позивача.

Водночас, як слідує зі змісту оскаржуваного рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області від 22.08.2022 №87 про відмову у призначенні пенсії за віком, підставою для не зарахування позивачу до загального трудового стажу періоду роботи в колгоспі з 12.08.1985 по 04.03.1998 слугувало те, що у вищезазначеній архівній довідці прізвище ім`я та по-батькові позивача вказано не повністю, а саме « ОСОБА_2 ».

Однак, як уже неодноразово наголошувалось судом, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи. Трудова книжка колгоспника позивача містить усі необхідні відомості, а саме відомості про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи а також інформацію про встановлений мінімум його трудової участі та фактично відпрацьований позивачем час в колгоспі за спірні періоди. При цьому, не зазначення повністю прізвище ім`я та по-батькові позивача в архівній довідці не може впливати на достовірність зазначених даних, не може спростовувати факт перебування позивача із колгоспом у трудових відносинах та як наслідок не може бути законною підставою для відмови позивачу у зарахуванні спірних періодів роботи у її страховий стаж.

Відповідачем не наведено жодних аргументів про те, що відповідна архівна довідка стосується іншої особи, аніж позивача.

Додатково суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення документації з вини адміністрації підприємства.

Що ж до доводів пенсійного органу викладених у листі від 20.09.2022 № 0200-0303-8/69312, а також у відзиві на позовну заяву про те, що у трудової книжці колгоспника записи про період роботи позивача у колгоспі внесені з порушенням п.2.3., п.2.15., п.4.1 Інструкції №58, оскільки відсутній запис про реорганізацію та перейменування підприємства (колгосп - в КСП); в записі про звільнення не вказано пункт, статтю закону, у відповідності до яких проведено звільнення; а також записи про роботу, що внесені у трудову книжку за час роботи в даному господарстві, не засвідчені підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів, то суд враховує, що відповідні недоліки в оформленні трудової книжки, не є достатніми та вагомими підставами для висновку про незарахування спірного періоду роботи позивача до страхового стажу, оскільки підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) та від 04.09.2018 у справі №423/1881/17 (провадження №К/9901/22172/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Поряд із тим, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тобто, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити особу права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17.

Крім того, Верховний Суд у іншій постанові від 21.02.2018 в справі №687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

Як зазначалося судом вище, за положеннями ст. 56 Закону 1788-XII стаж роботи в колгоспі обчислюється відповідно до кількості відпрацьованих членом колгоспу трудоднів.

Відповідно до п.п. 2 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року (далі Порядок № 22-1) до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок № 637).

Як зазначено у пунктах 1, 3 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Натомість, відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Із вищевикладеного слідує, що органи Пенсійного фонду України наділені повноваженнями щодо перевірки наданих позивачем документів. Ці повноваження можуть бути реалізовані шляхом відповідних запитів, витребування первинних документів щодо підтвердження виплаченої заробітної плати, проведення фактичних перевірок, звірок тощо.

В той же час оскаржуваним рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області відмовило позивачці в зарахуванні до страхового стажу періоди її роботи в колгоспі з причин неповного зазначення ПІБ особи в довідці № 02-19 від 22.01.2019. Разом із тим в цьому ж рішення відповідач вказав на можливість зарахувати спірний період до страхового стажу після проведення зустрічної перевірки такої довідки.

Однак, як свідчать матеріали справи, ні відповідач ні інший орган Пенсійного фонду такої перевірки не проводили.

Натомість суд зауважує, що перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії.

Таким чином відсутність можливості проведення перевірки не може позбавляти позивача її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань про призначення пенсії.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі №291/99/17(адміністративне провадження №К/9901/24469/18).

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейського суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011 року) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч. 3 ст. 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Отже, права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав, зокрема із тих причин, що орган Пенсійного фонду не має змогу провести перевірку того чи іншого документа, наданого позивачем.

В даному випадку відповідачем не надано жодного доказу в обґрунтування того, що відмовляючи у зарахуванні до страхового стажу позивача спірного періоду він діяв обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно, тобто з забезпеченням усіх прав особи. Рішення не є пропорційним з огляду на те що воно порушує баланс між несприятливими наслідками для реалізації конституційного права позивача на соціальний захист (ст. 46 Конституції України) і цілями на які, врешті, спрямоване це рішення.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що саме по собі зазначення неповного ПІБ особи в довідці № 02-19 від 22.01.2019 як « ОСОБА_2 » в сукупності із відображеними у цій довідці відомостями у співставленні із даними трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 є такими, що дають можливість органу пенсійного фонду врахувати відповідний період роботи позивача (чи принаймні його частини) до страхового стажу останньої.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області про відмову у призначенні пенсії від 22.08.2022 №87 є такими, що підлягають до задоволення.

Що ж до позовних вимог в частині визнання неправомірних дій ГУ ПФУ у Вінницькій області щодо не зарахування позивачу до трудового стажу роботу в колгоспі ім. Леніна з 12.08.1985 по 04.03.1998 то суд виходить із того, що право позивача у межах спірних правовідносин порушено саме оскаржуваним рішенням від 22.08.2022 №87, яким власне і не було зараховано до страхового стажу позивача спірний період роботи згідно довідки № 02-19 від 22.01.2019.

Тобто, ті дії відповідача які оскаржує позивач є повністю охопленими саме оскаржуваним рішенням органу Пенсійного фонду, яке судом визнано протиправним в межах цієї справи.

За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення відповідної позовної вимоги в частині оскарження дій відповідача, так як захист прав позивача в цьому випадку відбувається у спосіб скасування оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень.

Що стосується вимог зобов`язального характеру то суд враховує положення частини 4 статті 245 КАС України, згідно якої у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкта владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього.

Отже, враховуючи те, що відповідачем не надана належна оцінка усім тим доказам та матеріалам, які надавалися позивачем при призначенні пенсії за віком, як і не вжито заходів з метою додаткової перевірки поданих документів, суд доходить висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.08.2022 із урахуванням усіх наявних документів, підтверджуючих стаж роботи позивача в колгоспі ім. Леніна у період з 12.08.1985 по 04.03.1998 та з урахуванням висновків суду в даній справі. При цьому суд враховує, що саме такий спосіб захисту (повторний розгляд заяви) був визначений позивачем у позовній заяві.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та дій і докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, у зв`язку з задоволенням позову, судові витрати позивача на сплату судового збору у розмірі 992,40 грн. підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Що стосується відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн., то суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас в силу вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

Судом встановлено, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги від 12.09.2022, укладеного між позивачем та адвокатом Косточкою Сергієм Олеговичем, ордер на надання правничої допомоги серії ВІ №1022990 від 12.09.2022, звіт №12/9 про виконані адвокатом роботи (надані послуги), та квитанцію про оплату виконаних адвокатом робіт сумі 5000 грн. від Рябченко О.І.

Так, як слідує із наданого Договору про надання правничої допомоги від 12.09.2022 (далі - Договір), його предметом є надання адвокатом правничої допомоги в адміністративній справі за позовом клієнта до ГУ ПФУ у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Права та обов`язки сторін визначені розділом 2.1 цього Договору.

За змістом п. 4.2 Договору сторони погодили, що гонорар за надання правничої (правової) допомоги у суді першої інстанції, пов`язаними із взятими адвокатом зобов`язаннями за предметом цього Договору становить 5000 грн. Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та потраченого адвокатом часу.

При цьому, судом встановлено, що згідно звіту про виконані адвокатом роботи (надані послуги) №12/9 розмір наданої правової допомоги становить 5000 грн., що включає в себе написання та подання адвокатського запиту та позовної заяви.

Поряд із тим, згідно квитанції про оплату виконаних адвокатом робіт від 12.09.2022 позивачем сплачено на користь адвоката Косточки С.О. гонорар на суму 5000 грн. в якості оплати за договором про надання правничої допомоги. Отже, такі витрати позивача на професійну правничу допомогу дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

У той же час, суд вважає, що розмір понесених витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн. не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Так, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, як зазначено у пунктах 268-269 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), пункт 55 з подальшими посиланнями).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи, оскільки надані стороною докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18, від 31.07.2020 у справі № 301/2534/16-ц та інших.

Як уже зазначалось, у зв`язку з розглядом цієї справи позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 5000 грн.

Однак, в даному випадку суд враховує те, що ця адміністративна справа є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін). Обсяг і складність оформлених процесуальних документів також є незначним та потребував значних зусиль для адвоката.

Більше того, стороною позивача детально не описано характер виконаних робіт (наданих послуг), які оцінені ним в розмірі 5000 грн.

Відтак, суд вважає, що загальний розмір понесених витрат в цьому випадку є завищеним. А тому, на переконання суду, обґрунтованим та пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу є сума 2000,00 грн., яка відповідатиме критеріям співмірності та вимогам розумності в межах даної справи.

При прийнятті такого рішення судом враховується клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги поданого в порядку ч. 7 ст. 134 КАС України 28.10.2022.

Таким чином, за результатами розгляду справи на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати зі сплати судового збору в сумі 992,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 9, 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 22.08.2022 №87 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 15.08.2022 із урахуванням усіх наявних документів, підтверджуючих стаж роботи ОСОБА_1 в колгоспі ім. Леніна у період з 12.08.1985 по 04.03.1998 та з врахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2000 грн. (дві тисячі гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 26.12.22.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (с. Подолівка, Барвінківський район, Харківська область, 64732, РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович