Справа № 140/7515/22
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2022-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року ЛуцькСправа № 140/7515/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) про визнати протиправною бездіяльності, яка полягає у невиплаті при призначенні пенсії за віком грошової допомоги відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з незарахуванням до його спеціального страхового стажу як працівника охорони здоров`я періоду з 01.08.1986 до 29.07.1987 року, у якому позивач перебував на посаді лікаря-інтерна педіатра у Ковельській центральній лікарні м. Ковель, Волинської області, а також періоду з 01.09.1990 року до 01.09.1992 року у якому позивач працював в клінічній ординатурі на кафедрі факультетської педіатрії у Київському Медичному інституті ім. А.А. Богомольця; зобов`язання зарахувати до спеціального страхового стажу як працівника охорони здоров`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , період з 01.08.1986 до 29.07.1987 року та період з 01.09.1990 року до 01.09.1992 року, а також виплатити грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV» Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 30.03.2022 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію за віком. Позивач, зокрема, з 01.09.1980 року по 21.06.1986 року перебував на навчанні у Чернівецькому державному медичному інституті на педіатричному факультеті; з 16.09.1981 року по 26.07.1986 року працював санітаром у Чернівецькі обласній лікарні; 01.08.1986 року позивача прийнято на посаду лікаря-інтерна педіатра у Ковельській центральній лікарні м. Ковель, Волинської області, на якій ОСОБА_1 перебував до 29.07.1987 року; з 01.07.1987 року по 08.09.1990 року працював на посаді лікаря-педіатра у Ратнівській райлікарні; з 01.09.1990 року по 01.09.1992 року працював в клінічній ординатурі на кафедрі факультетської педіатрії у Київському Ордена Трудового Червоного Прапора Медичному інституті ім. А.А. Богомольця; 01.09.1992 року працював на посаді заступника головного лікаря Ратнівського району по охороні дитинства, завідуючим дитячим відділенням ЦРЛ; з 01.07.1987 року по 08.09.1990 року працював у Ратнівській центральній районній лікарні на посаді лікаря педіатра; з 01.09.1992 року працював на посаді завідуючого дитячим відділенням Ратнівської райлікарні; 12.09.2002 року прийнятий на посаду заступника головного лікаря з дитинства та пологовій допомозі; 20.07.2005 року був переведений на посаду завідуючого дитячим відділенням у Ратнівській ЦРЛ, на якій перебував до 05.11.2010 року; з 09.11.2010 року по 15.05.2013 року працював лікарем педіатром дільничної дитячої консультації поліклінічного відділення у Ратнівській райлікарні; з 16.05.2013 року працював лікарем-педіатром дільничного Ратнівської амбулаторії № 2 у КЗ «Ратнівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», а з 01.08.2014 року переведений на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря АЗПСМ № 2, на якій працював до 12.07.2018 року; 13.07.2018 року працював у Комунальному підприємстві «Ратнівський центр первинної медичної допомоги» на посаді лікаря загальної практики-сімейного лікаря Ратнівської АЗПСМ № 2. 23.06.2021 року переведений на посаду загальної практики-сімейного лікаря Замшанівської АЗПСМ.

Позивач вказує, що в заяві від 16.06.2022 року про призначення пенсії також зазначав про призначення йому грошової допомоги в розмірі 10-ти пенсій як працівнику охорони здоров`я. За даними електронної пенсійної справи страховий стаж позивача становить 42 роки 7 місяців 11 днів, в тому числі 5 років 9 місяців 21 день навчання, 1 рік 11 місяців 23 дні навчання в клінічній ординатурі, 32 роки 9 місяців 8 днів працівник охорони здоров`я відповідно до Переліку закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909. З листа ГУ ПФУ у Волинській області від 27.09.2022 року № 8188-7427/Л-02/8-0300/22 та додатку до нього розрахунку слідує, що позивачу не було враховано до страхового спеціального стажу період з 01.08.1986 року до 29.07.1987 року та період з 01.09.1990 року по 01.09.1992 року.

07.10.2022 року позивач через особистий кабінет порталу електронних послуг Пенсійного фонду України подав клопотання, у якому просив зарахувати до страхового спеціального стажу період з 01.08.1986 року до 29.07.1987 року та період з 01.09.1990 року по 01.09.1992 року, а також виплатити грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У листі ГУ ПФУ у Волинській області № 9181-8436/Л-02/8-030022 від 04.11.2022 року зазначається про те, що до спеціального стажу не зараховано період з 09.09.1990 року по 31.08.1992 року у зв`язку із тим, що відповідно до наказу від 02.07.1992 року № 535/л-1 позивача відраховано з клінічної ординатури з 01.09.1992 року у зв`язку із закінченням терміну навчання. Утім, позивач, згідно із записом у його трудовій книжці, з 01.09.1990 року до 01.09.1992 року працював в клінічній ординатурі на кафедрі факультетської педіатрії у Київському Ордена Трудового Червоного Прапора Медичному інституті ім. А.А. Богомольця. Крім того, у цьому ж листі зазначається про те, що період з 01.08.1986 року по 30.06.1987 року на посаді лікаря інтерна Ковельської центральної районної лікарні, не зараховано, оскільки надані ОСОБА_1 документи не містять інформацію стосовно факту перебування у відпустках без збереження заробітної плати, у записі про звільнення із займаної посади наявна значна розбіжність у даті звільнення та в даті наказу про звільнення. Тобто, як вбачається з вказаної вище відповіді, для виплати грошової допомоги позивачу нібито не достатньо спеціального стажу, оскільки останній становить, на думку відповідача, лише 32 роки 11 місяців 8 днів.

На переконання позивача, дії пенсійного фонду в частині незарахування до спеціального страхового стажу періоду з 01.08.1986 року до 29.07.1987 року та періоду з 01.09.1990 року по 01.09.1992 року є незаконними та протиправними, внаслідок чого має місце обмеження права позивача на отримання передбаченої законодавством допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

ОСОБА_1 наголошує, що згідно трудової книжки він з 01.08.1986 року по 29.07.1987 року працював на посаді лікаря-інтерна педіатра у Ковельській центральній лікарні м. Ковель, Волинської області, а з 01.09.1990 року до 01.09.1992 року в клінічній ординатурі на кафедрі факультетської педіатрії у Київському Ордена Трудового Червоного Прапора Медичному інституті ім. А.А. Богомольця. Вказані періоди відносяться до спеціального трудового стажу, а тому позивач, як працівник закладу охорони здоров`я, має право на грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій.

Ухвалою від 21.11.2022 відкрито провадження в даній адміністративній справі та на підставі статті 263 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) постановлено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідач у відзиві на адміністративний позов позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що при визначенні права на призначення пенсії до спеціального стаж позивача зараховано період роботи з 01.07.1987 по 31.05.2022, тривалість якого складає 32 роки 11 місяців 8 днів. Поряд із тим, до спеціального стажу роботи не зараховано період з 01.08.1986 року по 30.06.1987 року на посаді лікаря-інтерна Ковельської центральної районної лікарні, оскільки надані позивачем документи не містять інформації стосовно факту перебування у відпустках без збереження заробітної плати у цей період. Крім того, у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 у записі №8 про звільнення із займаної посади наявна значна розбіжність у даті звільнення та в даті наказу про звільнення. Одночасно свідоцтво №430/87-В підтверджу проходження інтернатури у Луцькій дитячій міській лікарні протягом згаданого періоду. Також до спеціального стажу роботи не зараховано період з 09.09.1990 по 31.08.1992, в зв`язку з тим, що відповідно до наказу від 02.07.1992 №535/л-1 позивача відраховано з клінічної ординатури з 01.09.1992 в зв`язку із закінченням терміну навчання. Відповідно до наказу МОЗ України від 29.01.1998 року №12 «Про затвердження Положення про клінічну ординатуру» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.02.1998року за №106/2546) клінічна ординатура є вищою формою підвищення кваліфікації лікарів-спеціалістів з певного фаху у вищих медичний закладах освіти III-IV рівнів акредитації, закладах після дипломної освіти та клінічних науководослідних інститутах, центрах. Навчання в клінічній ординатурі проводиться з відривом від виробництва. Підготовка фахівців в клінічній ординатурі з певних лікарських спеціальностей здійснюється закладами освіти та науковими установами. Таким чином, спеціальний стаж роботи позивача складає 32 роки 11 місяців 8 днів, що є недостатнім для призначення та виплати грошової допомоги відповідно до пункту 7.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У поданій до суд відповіді на відзив представник позивача підтримав позовні вимоги.

Враховуючи вимоги статті 263 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV) з 31.03.2022.

В заяві про призначення пенсії від 16.06.2022 позивач просив призначити та виплатити грошову допомогу в розмірі десяти мінімальних пенсій, як працівнику охорони здоров`я (а.с. 22 зворот).

Листом від 04.11.2022 року № 9181-8436/Л-02/8-0300/22 ГУ ПФУ у Волинській області позивачу відмовлено у призначенні та виплаті грошової допомоги відповідно до пункту 7,1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу роботи (а.с. 59). При визначенні права на призначення пенсії до спеціального стажу позивача зараховано період роботи з 01.07.1987 по 31.05.2022, тривалість якого складає 32 роки 11 місяців 8 днів. Поряд із тим, до спеціального стажу роботи не зараховано період з 01.08.1986 року по 30.06.1987 року на посаді лікаря-інтерна Ковельської центральної районної лікарні, оскільки надані позивачем документи не містять інформації стосовно факту перебування у відпустках без збереження заробітної плати у цей період. Крім того, у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 у записі №8 про звільнення із займаної посади наявна значна розбіжність у даті звільнення та в даті наказу про звільнення. Одночасно свідоцтво №430/87-В підтверджу проходження інтернатури у Луцькій дитячій міській лікарні протягом згаданого періоду. Також до спеціального стажу роботи не зараховано період з 09.09.1990 по 31.08.1992, в зв`язку з тим, що відповідно до наказу від 02.07.1992 №535/л-1 позивача відраховано з клінічної ординатури з 01.09.1992 в зв`язку із закінченням терміну навчання. Таким чином, спеціальний стаж роботи позивача складає 32 роки 11 місяців 8 днів, що є недостатнім для призначення та виплати грошової допомоги відповідно до пункту 7.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, право на отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій мають особи за наявності таких умов: досягнення особою пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV; робота в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; наявність відповідного страхового стажу, зокрема, 35 років для чоловіків; не отримання ними будь-якої пенсії до цього.

Як слідує з матеріалів справи, підставою для відмови у призначенні ОСОБА_1 грошової допомоги, встановленої пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, слугувала відсутність у нього необхідного страхового стажу роботи на посадах в закладах та установах охорони здоров`я державної або комунальної форми власності, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При цьому відповідачем не враховано до даного стажу період роботи позивача з 01.08.1986 року по 30.06.1987 року на посаді лікаря-інтерна Ковельської центральної районної лікарні та період з 09.09.1990 по 31.08.1992 року в клінічній ординатурі на кафедрі факультетської педіатрії у Київському Ордена Трудового Червоного Прапора Медичному інституті ім. А.А. Богомольця.

Вирішуючи питання правомірності дій ГУ ПФУ у Волинській області щодо відмови позивачу у виплаті грошової допомоги, встановленої пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, суд зазначає наступне.

Так, статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом цієї норми вбачається, що необхідність надання уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників виникає при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

З трудової книжки ОСОБА_1 БТ НОМЕР_2 , копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 16-19), слідує, зокрема, що з 01.08.1986 року по 29.07.1987 року позивач працював на посаді лікаря-інтерна педіатра Ковельської центральної районної лікарні та з 01.09.1990 по 31.08.1992 року в клінічній ординатурі на кафедрі факультетської педіатрії у Київському Ордена Трудового Червоного Прапора Медичному інституті ім. А.А. Богомольця.

Записи в трудовій книжці позивача про його періоди роботи, які не зараховано до спеціального стажу, виконані роботодавцем у відповідності до положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників і не містять неточних або неправильних записів чи будь-яких виправлень.

Суд наголошує, що за приписами наведеної норми уточнюючі довідки для підтвердження спеціального трудового стажу необхідно надавати лише в разі, коли відсутні відповідні відомості в трудовій книжці.

Відтак, наявними у справі доказами підтверджується стаж роботи позивача в закладах охорони здоров`я в спірні періоди з 01.08.1986 року по 30.06.1987 року та з 09.09.1990 по 31.08.1992 року.

При цьому, суд зазначає, що наявність в органу Пенсійного фонду сумнівів у достовірності відомостей в поданих документах може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак це не може нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого стажу.

Такі висновки сформовані у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №127/9055/17. Як зазначив Верховний Суд, наявність в органів, що призначають пенсію, права вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі, не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів, як це визначено пунктом 4.7 Порядку №22-1.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191 затверджено Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати (далі Порядок №1191), який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.

Відповідно до пункту 2 Порядку №1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені: переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Як встановлено пунктом 5 Порядку №1191, грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», станом на день її призначення. Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати (пункти 6, 7 Порядку №1191).

Отже, Порядком №1191 визначено право осіб, яким призначається пенсія за віком відповідно до Закону №1058-IV, на отримання грошової допомоги за умови дотримання встановлених пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» цього Закону умов.

При цьому, як передбачено пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909 затверджений Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі Перелік №909).

Згідно з розділом 2 «Охорона здоров`я» Переліку № 909, право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працювали у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладів, діагностичних центрів.

Отже, Переліком № 909 визначено лікарняні заклади і посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років. При цьому, однією із категорій осіб про які йдеться у вказаному вище розділі Переліку № 909 є лікарі, що працюють у лікарняних закладах.

Оскільки ОСОБА_1 у період з 01.08.1986 року по 29.07.1987 року працював на посаді лікаря-інтерна педіатра у Ковельській центральній лікарні м. Ковель, Волинської області, то вказаний період повинен зараховуватися до його спеціального стажу у розумінні пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.

Щодо зарахування до спеціального стажу позивача період з 01.09.1990 по 31.08.1992 року в клінічній ординатурі на кафедрі факультетської педіатрії у Київському Ордена Трудового Червоного Прапора Медичному інституті ім. А.А. Богомольця, суд зазначає наступне.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 12 від 29.01.1998 року затверджено Положення про клінічну ординатуру (далі - Положення), згідно пункту 1.1. якого, клінічна ординатура є вищою формою підвищення кваліфікації лікарів-спеціалістів з певного фаху у вищих медичних закладах освіти III-IV рівнів акредитації, закладах післядипломної освіти (надалі - вищі заклади освіти) та клінічних науково-дослідних інститутах, центрах.

Пунктом 2.1 Положення № 12 передбачено, що до клінічної ординатури приймаються за конкурсом громадяни України, які мають освітньо-кваліфікаційний рівень лікаря-спеціаліста і стаж практичної роботи не менше трьох років за фахом після закінчення інтернатури або спеціалізації, лікарська спеціальність якої повинна відповідати спеціальності клінічної ординатури. У конкурсі можуть також брати участь лікарі без необхідного стажу практичної роботи, які успішно закінчили інтернатуру і рекомендовані Вченою радою вищого закладу освіти, закладу післядипломної освіти до навчання в клінічній ординатурі.

Відповідно до пункту 3.10 Положення, клінічні ординатори в межах робочого часу виконують лікувально-діагностичну роботу в профільних відділеннях, на яких базується клініка, в обсязі 25 відсотків від розрахункової норми навантаження лікаря відповідної спеціальності, що передбачається індивідуальними планами їх підготовки, без доплат до стипендії.

Пунктом 4.12 Положення визначено, що термін навчання в клінічній ординатурі зараховується лікарю до його загального трудового стажу та стажу роботи за фахом.

Відповідно до пункту «д» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Як встановлено судом з матеріалів справи, ОСОБА_2 в період з 01.09.1990 по 31.08.1992 року проходив навчання в клінічній ординатурі на кафедрі факультетської педіатрії у Київському Ордена Трудового Червоного Прапора Медичному інституті ім. А.А. Богомольця.

При цьому, суд зазначає, що відповідачем не надано жодного доказу, який би спростовував факт виконання практичних завдань позивачем під час проходження (навчання) в спеціальній клінічній ординатурі.

Позиція відповідача щодо не зарахування вказаного періоду до спеціального полягає лише в тому, що відповідно до наказу від 02.07.1992 року №535/л-1 позивача відраховано з клінічної ординатури з 01.09.1992 року в зв`язку із закінченням терміну навчання.

Однак суд вважає такі доводи відповідача не обґрунтованими та безпідставними, та наголошує, що записами трудової книжки позивача вказаний період підтверджений.

З урахуванням встановлених обставин та аналізу норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не зараховано ОСОБА_1 період його навчання з 09.09.1990 року по 31.08.1992 року в клінічній ординатурі на кафедрі факультетської педіатрії у Київському Ордена Трудового Червоного Прапора Медичному інституті ім. А.А. Богомольця до стажу його спеціального стажу у розумінні пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач підпадає під дію пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV та має право на отримання грошової допомоги при призначенні пенсії за віком у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи спір, суд враховує, що згідно із загальними засадами права, дії суб`єкта владних повноважень - це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, а бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень. Як дії, так і бездіяльність можуть мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідач не довів правомірності дій при відмові позивачу у нарахуванні та виплаті грошової допомоги, яка передбачена пунктом 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, а тому з метою належного способу захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне позов задовольнити шляхом визнання таких дій відповідача протиправними та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії, відповідно до пункту 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, зарахувавши до спеціального медичного стажу періоди його роботи з 01.08.1986 року по 30.06.1987 року на посаді лікаря інтерна педіатра Ковельської центральної районної лікарні та з 09.09.1990 по 31.08.1992 року в клінічній ординатурі на кафедрі факультетської педіатрії у Київському Ордена Трудового Червоного Прапора Медичному інституті ім. А.А. Богомольця до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 793,92 грн, сплачений згідно з квитанцією від 14.11.2022 року (а.с.9).

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У пункті 269 Рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано такі документи: договір про надання правої допомоги від 22.08.2022 року №215, укладений між позивачем та адвокатом Колєсніком Б.В., квитанцію до прибуткового касового ордера №106 від 15.11.2022 та акт про надання правової допомоги від 15.11.2022 №1 (а.с.61-65).

Зокрема, як вбачається із акт про надання правової допомоги від 15.11.2022 №1 позивачу були надані наступні послуги: укладення договору про надання правової допомоги, усна консультація клієнта 400,00 грн (з розрахунку 400,00 грн за годину затраченого часу, витрачено 1 годину часу), ознайомлення з матеріалами справи, опрацювання нормативно-правових актів та судової практики щодо подібних правовідносин, формування правової позиції по справі 1000,00 грн. (з розрахунку 500,00 грн за годину затраченого часу, витрачено 2 години часу), складення та направлення адвокатського запиту начальнику ГУ ПФУ у Волинській області №91 від 22.08.2022 500,00 грн (з розрахунку 500,00 грн за годину затраченого часу, витрачено 1 годину часу), складення, погодження з Клієнтом та направлення до Волинського окружного адміністративного суду позовної заяви про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії 3500,00 грн (з розрахунку 700,00 грн за годину затраченого часу, витрачено 5 годин часу), всього витрачено 9 годин часу на загальну суму 5400,00 грн.

Згідно із квитанцією до прибуткового касового ордера №106 від 15.11.2022 позивачем було сплачено адвокату кошти за правову допомогу в сумі 5 400,00 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив щодо співмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справ.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу даної справи, суд зауважує, що укладення договору про надання правової допомоги, усна консультація клієнта, ознайомлення з матеріалами справи, опрацювання нормативно-правових актів та судової практики щодо подібних правовідносин, формування правової позиції по справі та підготовка позову є єдиним комплексом дій, що охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті складання позовної заяви і подання її до суду, а визначення суми гонорару за кожну з зазначених дій не є виправданим, а тому підлягає зменшенню.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia,заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Верховний Суд в постановах від 22.10.2020 у справі №520/8489/19, від 07.05.2020 у справі №320/3271/19, від 10.03.03.2020 у справі №520/8489/19 зазначив, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, враховуючи, що розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань, заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною із заявленими позовними вимогами, а тому справедливим розміром відшкодування позивачу фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів є сума 1 000,00 грн. Решту витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.

З урахуванням наведеного, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у сумі 1793,92 грн, з них: судовий збір 793,92 грн., витрати на професійну правничу допомогу 1000,00 грн.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу ХV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії, відповідно до пункту 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши періоди роботи ОСОБА_1 з 01.08.1986 року по 30.06.1987 року на посаді лікаря інтерна педіатра Ковельської центральної районної лікарні та з 09.09.1990 по 31.08.1992 року в клінічній ординатурі на кафедрі факультетської педіатрії у Київському Ордена Трудового Червоного Прапора Медичному інституті ім. А.А. Богомольця до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судові витрати у сумі 1793 грн 92 коп (одна тисяча сімсот дев`яносто три грн 92 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк