Справа № 380/14305/22
Суддя: Лунь Зоряна Іванівна
Дата ухвалення: 2022-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 грудня 2022 року

справа №380/14305/22
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лунь З.І. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення, оформлене протоколом №83 від 20.09.2021 засідання житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , в частині відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, які перебувають в черзі на одержання житлових приміщень у військовій частині НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 в особі житлової комісії військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення йому грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення у відповідності до Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №728 від 02.09.2015 та п.п. 1.9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 в особі житлової комісії військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення щодо надання військовослужбовцю запасу ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне йому для отримання жиле приміщення у відповідності до Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №728 від 02.09.2015 та п.п. 1,9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 видати наказ, яким затвердити прийняте рішення військову частину НОМЕР_1 в особі житлової комісії військової частини НОМЕР_1 щодо надання військовослужбовцю запасу ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне йому для отримання жиле приміщення та направити в Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту у відповідності до Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №728 від 02.09.2015 та п.п. 1,9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Ухвалою від 17.10.2022 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали, з дати отримання копії ухвали. У визначений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 04.11.2022 вікрито спрощене позовне провадження у справі.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує так.

Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Наказом Голови Адміністрації державної спеціальної служби транспорту (по особовому складу) від 10.10.2019 №58 позивача звільнено у запас у зв`язку із закінченням строку контракту. Під час проходження військової служби позивач був зарахований на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_4 з 27.07.1998 по 02.06.2004 і перебував у списках осіб, які мають прав на першочергове отримання жилих приміщень з 01.08.1998. З 25.10.2004 позивач перебуває на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 з постановкою 24.04.1998.

У квітні 2021 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 та до голови житлової комісії цієї Військової частини із заявою, у якій просив розглянути питання щодо отримання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення відповідно до п.9 ст.12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Протоколом засідання житлової комісії №81 від 23.04.2021 вирішено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне для отримання житлове приміщення в грудні 2021.

Протоколом засідання житлової комісії військової частині НОМЕР_1 №83 від 20.09.2021 вирішено, що з урахуванням роз`яснення телеграми тимчасово виконуючого обов`язки Голови Адміністрації Держспецтрансслужби від 03.08.2021 №518/4.3/8, внести зміни в протокол №81 від 23.04.2021 та вважати такими: п.5 підполковник запасу ОСОБА_1 вважати недійсним.

Підставою для прийняття такого рішення стало те, що оскільки позивач звільнений у запас у зв`язку із закінченням строку контракту, відтак Порядок визначення розміру і надання військовослужбовцям і членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №728 на позивача не поширюється.

Позивач вважає, що прийняте відповідачем рішення, яким позивачу відмовлено в отриманні грошової компенсації за неотримане жиле приміщення, є протиправним, а його право має бути поновлено. Аналогічні аргументи позивач виклав у відповіді на відзив від 11.11.2022.

Представник відповідача подав відзив на позов від 18.11.2022, в якому заперечив проти позовних вимог. Обґрунтовуючи заперечення зазначив, що у разі звільнення з військової служби військовослужбовців за підставами, не зазначеними в Законі, в тому числі у зв`язку з закінченням терміну дії контракту, не передбачено виплати їм компенсації за належне, але неотримане жиле приміщення. Відповідач вказує, що відповідно у Порядку №728 закріплено виключний перелік військовослужбовців, які мають право на грошову компенсацію за неотримане жиле приміщення, однак на позивача цей Порядок не поширюється, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Просить суд відмовити в позовних вимогах. Такі ж аргументи наведено відповідачем у запереченні на відповідь на відзив.

Суд встановив таке.
Позивач, ОСОБА_1 , проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом Голови Адміністрації державної спеціальної служби транспорту (по особовому складу) від 10.10.2019 №58 позивача звільнено у запас у зв`язку із закінченням строку контракту.

Як видно з Наказу Голови Адміністрації державної спеціальної служби транспорту (по особовому складу) від 10.10.2019 №58 вислуга років ОСОБА_1 на військовій службі календарна 27 років 3 місяці, у пільговому обчисленні 28 років 7 місяців.

ОСОБА_1 та члени його сім`ї на житловому обліку не знаходяться, житлом на праві власності не володіють.

Під час проходження військової служби позивач був зарахований на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_4 з 27.07.1998 по 02.06.2004 і перебував у списках осіб, які мають право на першочергове отримання жилих приміщень з 01.08.1998. З 25.10.2004 позивач перебуває на квартирному обліку у Військовій частині НОМЕР_1 з постановкою 24.04.1998.

У квітні 2021 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 та до голови житлової комісії цієї військової частини із заявою, у якій просив розглянути питання щодо отримання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення відповідно до п.9 ст.12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Протоколом засідання житлової комісії №81 від 23.04.2021 вирішено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне для отримання житлове приміщення в грудні 2021.

Протоколом засідання житлової комісії військової частині НОМЕР_1 №83 від 20.09.2021 вирішено, що з урахуванням роз`яснення телеграми тимчасово виконуючого обов`язки Голови Адміністрації Держспецтрансслужби від 03.08.2021 №518/4.3/8, внести зміни в протокол №81 від 23.04.2021 та вважати такими: п.5 підполковник запасу ОСОБА_1 вважати недійсним.

Підставою для прийняття такого рішення стало те, що оскільки позивач звільнений у запас у зв`язку із закінченням строку контракту, відтак Порядок визначення розміру і надання військовослужбовцям і членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №728 на позивача не поширюється.

Вказане рішення житлової комісії, оформлене протоколом №83 від 20.09.2021 позивач вважає протиправним, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

При ухваленні рішення суд дійшов таких висновків.
У ч.1 ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких громадянин має змогу побудувати житло, придбати його у власність, або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступною платою відповідно до закону.

Згідно із ч.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Механізм визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей, що перебувають разом з ними на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, який ведеться у військових частинах, органах, підрозділах, загонах, військових навчальних закладах, установах (далі - військові частини), а у разі їх розформування - у військових комісаріатах та квартирно-експлуатаційних установах (організаціях), за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення (далі - компенсація) установлено Порядком визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №728 (далі - Порядок).

Дія цього Порядку поширюється на:

військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 і більше років, та членів їх сімей;

осіб, звільнених з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів у разі неможливості використання на військовій службі, та членів їх сімей;

сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби;

сім`ї померлих осіб, звільнених з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів.

Приписами п. 3 цього Порядку зазначено, що військовослужбовці та члени їх сімей, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов, мають право отримати компенсацію один раз протягом усього часу проходження військовослужбовцями військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Відповідно до п. 5 Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, черговість надання компенсації визначається за часом взяття військовослужбовця та членів його сім`ї на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та/або включення до списків осіб, які мають право на першочергове чи позачергове отримання жилих приміщень.

Згідно із п. 6 вказаного Порядку підставою для відмови у наданні військовослужбовцю та членам його сім`ї компенсації є їх зняття з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або виключення із списків громадян, що мають право на першочергове чи позачергове отримання жилих приміщень.

Пунктом 12 Порядку визначено, що житлові комісії розглядають рапорти військовослужбовців (заяви, зазначені в пункті 11 цього Порядку) щодо надання компенсації та приймають рішення про її надання або відмову в наданні.

Відповідно до п.8 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380 (далі - Інструкція) рішення житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) оформлюється протоколом (додаток 4), підписується членами комісії, які були присутні на засіданні житлової комісії, та протягом двадцяти робочих днів затверджується командиром військової частини та оголошується в наказі.

Із аналізу викладених вище положень законодавства суд робить висновок, що грошова компенсація за належне до отримання жиле приміщення, виплачується, зокрема, військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби та членам їх сімей відповідно до черговості взяття на облік такої особи, як громадянина, що потребує поліпшення житлових умов, або часу включення такої особи до списків осіб, що мають право на позачергове одержання жилих приміщень, за результатами розгляду Комісією з контролю за розподілом житла у гарнізонах Збройних Сил України списку громадян, які мають право та надали згоду на отримання грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, що подається начальниками гарнізонів через квартирно-експлуатаційні організації та Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України.

При цьому, Порядок містить виключний перелік підстав для відмови у наданні військовослужбовцю та членам його сім`ї компенсації за належне до отримання жиле приміщення.

Як видно з матеріалів справи, на підтвердження реалізації свого права на отримання грошової компенсації, позивач надав всі передбачені Порядком та необхідні для цього документи.

Як встановив суд, то станом на день звільнення позивача зі служби за контрактом, його вислуга на військовій службі як військовослужбовця становить більше 20 років; він перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 .

Суд також встановив, що єдиною підставою для відмови позивачу у призначені виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, відповідач вказав те, що позивач звільнений в запас на підставі підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», однак у Порядку, який регулює зазначені правовідносини, така підстава для відмови - відсутня.

Окрім того, суд вважає, що позивач як військовослужбовець мав вислугу років на військовій службі більше двадцяти років, відтак Порядок не може не поширюватися на позивача.

У абзаці 2 п.2 Порядку, який очевидно відповідач мав на увазі, коли відмовив позивачу у наданні грошової компенсації за неотримане жиле приміщення, йдеться про осіб, звільнених з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів у разі неможливості використання на військовій службі, та членів їх сімей, тобто тих, котрі будучи військовослужбовцями, мали вислугу менше 20 років, але були звільнені зі служби за особливих обставин.

Також суд звертає увагу на те, що в Інструкції особи, звільнені в запас або відставку, що залишилися перебувати після звільнення з військової служби на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, іменуються військовослужбовцями.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно відмовив позивачу у призначенні відповідної грошової компенсації за неотримане жиле приміщення, хоча позива мав право на отримання такої як особа, яка має вислугу років на військовій службі більше 20 років.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем було дотримано всіх вимог, визначених чинним законодавством для реалізації свого законного права на отримання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, як особа, котра перебуває в черзі на одержання жилого приміщення у Військовій частині НОМЕР_1 .

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування рішення, оформленого протоколом №83 від 20.09.2021 засідання житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , в частині відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, які перебувають в черзі на одержання житлових приміщень у військовій частині НОМЕР_1 підлягають задоволенню.

Щодо інших позовних вимог то суд зазначає таке.

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Суд зауважує, що він є правозастосовуючим органом, тобто, не створює нових правових норм, не підміняє собою органи виконавчої та законодавчої влади, а на підставі закону, у встановленому процесуальним законом порядку вирішує правові спори.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Згідно із рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Фадєєва проти Росії» (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» (Заява N 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року - завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Частиною 2 статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст. 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обираючи належний спосіб відновленого порушеного права позивача, враховуючи положення статті 9 КАС України, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення йому грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення у відповідності до Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №728, з урахуванням висновків суду.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Щодо судового збору, то оскільки позивач звільнений від його сплати на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», такий відповідно до ст.139 КАС України, не розподіляється.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд

вирішив:
адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення, оформлене протоколом №83 від 20.09.2021 засідання житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 , в частині відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, які перебувають в черзі на одержання житлових приміщень у військовій частині НОМЕР_1 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 в особі житлової комісії військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення йому грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення у відповідності до Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №728 від 02.09.2015 та п.п. 1.9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Судові витрати не розподіляються.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п15.5 п.5 розділу VII Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Лунь З.І.