Справа № 360/2524/20
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2022-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 360/2524/20

адміністративне провадження № К/9901/21941/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючої судді: Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є.,

секретаря судового засідання Вітковської К.М.,

представника третьої особи Лактіної О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року (суддя: Свергун І.О.) та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року (судді: Блохін А.А., Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В.) у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Головне управління ДПС у Луганській області про стягнення пені за несвоєчасне відшкодування податку на додану вартість, -

в с т а н о в и в :

Приватне акціонерне товариство «Лисичанська нафтова інвестиційна компанія» (далі - позивач, ПрАТ «ЛИНІК») звернулось до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управління ДПС у Луганській області (далі - ГУ ДПС у Луганській області), в якому позивач просило стягнути з Державного бюджету на його користь нараховану за час затримки відшкодування з податку на додану вартість пеню у розмірі 57?777?669,80 грн за деклараціями січня-лютого 2014 року, березня-липня 2014 року та грудня 2014 року.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року, адміністративний позов частково: стягнуто з Державного бюджету України на користь ПрАТ «ЛИНІК» пеню у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості з податку на додану вартість за податковими деклараціями з ПДВ січня-лютого 2014 року, березня-липня 2014 року та грудня 2014 року в сумі 57?634?191,18 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеними судовими рішеннями в частині задоволення позовних вимог податковий орган подав касаційну скарги, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального та матеріального права, а також неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 808/1333/15, від 16.04.2019 у справі № П/808/182/14 та від 06.10.2020 у справі №803/1149/18, просить скасувати такі рішення та ухвалити нове про відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що судами під час вирішення питання наявності правових підстав до стягнення на користь позивача пені за порушення строків відшкодування ПДВ не встановлено дату, з якої у ПрАТ «ЛИНІК» виникло право на отримання такого бюджетного відшкодування, та, відповідно, і початку перебігу строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, що призвело до ухвалення оскаржуваних рішень з порушенням статей 102 та 200 Податкового кодексу України (далі- ПК України).

Також скаржник наголошує, що згідно розрахунків наведених в оскаржуваних рішеннях судів попередніх інстанцій, строк звернення до суду сплинув за всіма періодами, за які позивачем було заявлено бюджетне відшкодування.

Позивачем було подано відзив на касаційну скаргу контролюючого органу, в якому він вказує на необґрунтованість доводів касаційної скарги та просить відмовити в задоволені такої, зазначає, що днем виникнення права на нарахування пені у цій справі він визначив останні три роки, починаючи з 01.07.2017 по 01.07.2020 для всіх податкових періодів, оскільки кінцева дата нарахування пені, передбачена пунктом 200.23 статті 200 Податкового кодексу України, наразі невідома.

У судовому засіданні представник Головного управління ДПС у Луганській області підтримав вимоги касаційної скарги, просив її задовольнити.

ДКС України, незважаючи на належне повідомлення про дату, час та місце судового слухання, явку свого представника в судове засідання не забезпечила.

Представником позивача було подано клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до положень частини 4 статті 344 Кодексу адміністративного судочинства (далі- КАС України) неприбуття учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце касаційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що ПрАТ «ЛИНІК» у встановленому законом порядку зареєстроване юридичною особою, про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 № 190805, та перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Луганській області, Лисичанське управління, ДПІ у м. Лисичанську (м. Лисичанськ).

Позивачем до контролюючого органу подано податкові декларації з податку на додану вартість за періоди січень-лютий 2014 року, березень-липень 2014 року та грудень 2014 року, в рядку 23.1 яких визначені суми, що підлягали бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку, також до декларацій додані додатки, у тому числі заяви про повернення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за відповідні періоди у визначених сумах.

Судовими рішеннями у справах №812/1674/16, №812/1671/16 та №812/1194/18, які набрали законної сили, було підтверджено право ПРАТ «ЛИНІК» на бюджетне відшкодування ПДВ за означені вище податкові періоди.

Поряд із цим, судами встановлено, що на час розгляду цієї справи суми бюджетного відшкодування у всіх зазначених справах та за всі податкові періоди позивачеві не повертались, виконання судових рішень безпідставно зупинено або не здійснюється.

У зв`язку з зазначеним позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення пені в розмірі 57?777?669,80 грн у зв`язку з невідшкодуванням бюджетної заборгованості з податку на додану вартість.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що, оскільки позивачу не відшкодовано бюджетне відшкодування з податку на додану вартість за податкові періоди січень-лютий 2014 року, березень-липень 2014 року та грудень 2014 року, право на яке підтверджено судовими рішеннями, то наявні підстави для нарахування та стягнення на користь Товариства пені у розмірі 57?634?191,18 грн, виходячи із облікових ставок НБУ, відомості щодо розміру та періоду дії яких розміщено на офіційному веб-сайті.

Крім того суди також зазначили, що оскільки кінцева дата нарахування пені, передбачена пунктом 200.23 статті 200 Податкового кодексу України, наразі невідома (бюджетного відшкодування не відбулось) то позивач має право самостійно визначити період нарахування пені в межах строку існування заборгованості бюджету з податку на додану вартість з урахуванням положень статті 102 Податкового кодексу України. Товариство визначило такий період з 01.07.2017 до 01.07.2020.

Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

За визначенням, наведеним у підпунктах 14.1.18 та 14.1.162 пункту 14.1 статті 14 ПК України (в редакції, чинній станом на час узгодження заборгованості бюджету) бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу; пеня - сума коштів у вигляді відсотків, нарахованих на суми грошових зобов`язань, не сплачених у встановлені законодавством строки.

Порядок визначення суми ПДВ, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків встановлені статтею 200 ПК України.

Відповідно до пункту 200.7 статті 200 ПК України платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Відповідно до п.200.10 ст.200 ПК України протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном отримання податкової декларації, податковий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних.

За наявності достатніх підстав, які свідчать, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право провести документальну позапланову виїзну перевірку платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном проведення камеральної перевірки. Перелік достатніх підстав, які надають право податковим органам на позапланову виїзну документальну перевірку платника податку на додану вартість для визначення достовірності нарахування бюджетного відшкодування податку, встановлюється Кабінетом Міністрів України (п.200.11 ст.200 ПК України).

Згідно із п.200.12 ст.200 ПК України орган державної податкової служби зобов`язаний у п`ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

Пунктом 200.13 ст.200 ПК України передбачено, що на підставі отриманого висновку відповідного контролюючого органу орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п`яти операційних днів після отримання висновку контролюючого органу.

У разі коли за результатами перевірки сум податку, заявлених до відшкодування, платник податку розпочинає процедуру адміністративного або судового оскарження, контролюючий орган не пізніше наступного робочого дня після отримання відповідного повідомлення від платника або ухвали суду про порушення провадження у справі зобов`язаний внести відповідні дані до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування (пункт 200.15 статті 200 ПК України).

Відповідно до абзацу 3 пункту 200.15 статті 200 ПК України у разі неузгодження контролюючим органом суми податку, заявленої до відшкодування, або її частини зобов`язання з бюджетного відшкодування податку в частині неузгодженої суми виникає з дня закінчення процедури адміністративного або судового оскарження, за результатами якої прийнято рішення на користь платника податків.

Відповідно до пункту 200.23 статті 200 ПК України суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування ПДВ. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Зі змісту наведених норм можна дійти висновку, що держава в особі відповідних державних органів, виконуючи певний комплекс дій, зобов`язана повернути платнику суму бюджетного відшкодування з ПДВ протягом законодавчо встановленого строку після дня набуття відповідною сумою статусу узгодженої. Якщо ж протягом згаданого строку необхідних дій для відшкодування податку здійснено не було, невідшкодовані суми перетворюються на бюджетну заборгованість, на яку в силу положень пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України нараховується пеня.

Передумовою початку нарахування пені є невиконання контролюючим органом обов`язку з виплати заборгованості з відшкодування податку на додану вартість протягом строку, визначеного статтею 200 Податкового кодексу України.

За вказаного правового регулювання, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що дата, з якої розпочинається нарахування пені, залежить від дати виникнення податкової заборгованості, та включає в себе 5 днів на подання висновку, а також 5 операційних днів на перерахування коштів.

В свою чергу позовна вимога про стягнення пені на суму несвоєчасно відшкодованого податку на додану вартість з Державного бюджету України може бути заявлена в межах строку, встановленого пунктом 102.5 статті 102 ПК України для подання заяви про відшкодування надміру сплачених грошових зобов`язань, тобто протягом 1095 днів. При цьому початок перебігу вказано строку має розпочинатись з дати виникнення бюджетної заборгованості з відшкодуванню ПДВ (що є також датою початку строку для нарахування пені, оскільки вимоги щодо відшкодування пені нерозривно пов`язані із фактом існування заборгованості бюджету), і такою датою є наступний день, який слідує за датою закінчення строку, визначеного п. 200.15 ст. 200 Податкового кодексу України.

Аналізуючи ж правомірність визначення позивачем періоду, за який останній просить стягнути пеню за час затримки відшкодування з податку на додану вартість, суди дійшли висновку, що, оскільки кінцева дата нарахування пені, передбачена п.200.23 ст.200 ПК України, наразі невідома, позивач має право самостійно визначити період нарахування пені в межах строку існування заборгованості бюджету з ПДВ з урахуванням положень ст.102 ПК України.

Колегія суддів касаційної інстанції не погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій, адже за такого правового підходу по-перше, виникають суперечності в частині визначення дати початку нарахування пені, яку суди одночасно пов`язують і з датою подання платником податків заяви про бюджетне відшкодування відповідних сум, і з датою виникнення бюджетної заборгованості, а по-друге, судами безпідставно ототожнюється дата початку нарахування пені із датою початку обліку строку звернення до суду.

Одночасно акцентує увагу, що в даному випадку застосуванню підлягає саме абз.3 п.200.15 статті 200 ПК України, за приписами якого у випадку неузгодження контролюючим органом суми податку, заявленої до відшкодування, датою початку нарахування пені є день закінчення процедури адміністративного або судового оскарження, за результатами якої прийнято рішення на користь платника податків.

За обставинами цієї справи право Товариства на бюджетне відшкодування ПДВ за деклараціями січень-лютий 2014 року, березень-липень 2014 року та грудень 2014 року підтверджується такими, що набрали законної сили, судовими рішеннями у справах №812/1674/16, №812/1671/16 та №812/1194/18, що зумовлює висновок про те, що початком перебігу строку, з якого розпочинається нарахування пені за такими деклараціями є 3 різні дати, в залежності від дати закінчення процедури судового оскарження.

Проте суди попередніх інстанцій на порушення принципу офіційного з`ясування обставин справи наведеної обставини не врахували.

Також зміст оскаржуваних рішень в частині правильності визначення 1095-денного періоду нарахування пені в межах загального строку існування спірної заборгованості бюджету з ПДВ, свідчить про те, що суди фактично самоусунулись від перевірки таких обставин в ході судового розгляду справи, залишивши їх на розсуд позивача, що не може свідчити про досягнення правової визначеності з даного питання та суперечить основним засадам адміністративного судочинства.

Крім того, судами в ході судового розгляду цієї справи було не встановлено обставин, що зумовили зупинення виконання окремих із наведених вище судових рішень, як і не визначено їх можливий вплив на розв`язання спірних правовідносин щодо повернення ПрАТ «ЛИНІК» сум бюджетного відшкодування та, як наслідок, наявності правових підстав для стягнення пені за вказаними епізодами.

З наведеного слідує, що обставини, які впливають на наявність правових підстав для здійснення відповідачем та органом казначейства дій, передбачених статтею 200 ПК України, а також оцінка відповідних доказів на їх підтвердження залишились поза межами дослідження судів попередніх інстанцій.

В свою чергу, в силу приписів частини другої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

Отже наведені вище допущені судами попередніх інстанцій процесуальні порушення унеможливлюють розгляд та оцінку Верховним Судом наведених в касаційній скарзі доводів по суті спору.

Статтею 353 КАС України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, судами першої та апеляційної інстанцій на порушення статей 9, 242 КАС України не повною мірою з`ясовано обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення, тому судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги викладене в цій постанові, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.

Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя: І.Л. Желтобрюх

Судді: О.В. Білоус

Н.Є. Блажівська