Справа № 303/4932/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 303/4932/22 пров. № А/857/14437/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Улицького В.З.,

з участю секретаря судового засідання - Дутки І.Р.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській обл. на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської обл. від 27.09.2022р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Мельника Павла Петровича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Національної поліції в Закарпатській обл., третя особа без самостійних вимог на предмет спору поліцейський СРПП ВП № 1 Мукачівського РУП Головного управління Національної поліції в Закарпатській обл. Штець Андрій Русланович, про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (суддя суду І інстанції: Мирошниченко Ю.М.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 27.09.2022р., м.Мукачево Закарпатської обл.),-

В С Т А Н О В И В:

22.07.2022р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) представник адвокат Мельник П.П., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив поновити строк звернення до суду; визнати протиправною та скасувати постанову серії БАВ № 150818 від 22.06.2022р. про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі; закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення; судові витрати покласти на відповідача (а.с.1-6).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської обл. від 27.09.2022р. заявлений позов задоволено; скасовано постанову поліцейського СРПП ВП № 1 Мукачівського РУП Головного управління /ГУ/ Національної поліції /НП/ в Закарпатській обл. Штеця А.Р. серії БАВ № 150818 від 22.06.2022р. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ГУ НП в Закарпатській обл. на користь позивача 496 грн. 20 коп. судового збору та 1500 грн. витрат на правничу допомогу (а.с.53-55).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ НП в Закарпатській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.59-61).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно вирішив питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, оскільки доказів оплати такої допомоги не представлено. Також позивачем не представлено детальний опис робіт (послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Оскільки розгляд справи відбувався за правилами спрощеного позовного провадження, тому стягнута сума є неспівмірною із ціною позову.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.3 ст.268, ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до постанови серії БАВ № 150818 від 22.06.2022р., винесеної поліцейським СРПП ВП № 1 Мукачівського РУП ГУ НП в Закарпатській обл. Штецем А.Р., о 10 год. 30 хв. 22.06.2022р. позивач ОСОБА_1 керував на вул.Латорична в смт.Кольчино Закарпатської обл. легковим автомобілем марки «Шкода Рапід», реєстраційний номер НОМЕР_1 , без наявності права на керування таким транспортним засобом (термін дії посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 03.06.2020р. закінчився 03.06.2022р.), чим порушив вимоги п.2.1 «а» Правил дорожнього руху /ПДР/.

На підставі наведеного, відповідачем визнано позивача винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. (а.с.25).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для висновку поліцейського про керування позивачем транспортним транспортом за відсутності такого права став той факт, що дія пред`явленого ним водійського посвідчення закінчилася 03.06.2022р.

Водночас, приписами пп.1 п.1 постанови КМ України № 184 від 03.03.2022р. «Деякі питання допуску водії до керування транспортними засобами» встановлено, що у період дії воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану особа допускається до керування транспортними засобами за наявності у неї національного посвідчення водія України, виданого їй вперше на право керування транспортними засобами відповідної категорії, строк дії якого закінчився.

Відповідно до Указів Президента України № 64/2022 «Про введення військового стану», № 341/2022 «Про продовження строку дії військового стану в Україні» та № 573/2022 «Про продовження дії військового стану в Україні» станом на 22.06.2022р. (дата винесення постанови) в Україні діяв воєнний стан.

За таких обставин правові підстави для притягнення до позивача до відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП відповідачем не доведені.

Окрім цього, судом в порядку ст.ст.134, 139 КАС України прийнято рішення про розподіл судових витрат, які складаються із сплаченого позивачем судового збору та витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі» у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем в повному обсязі, при цьому апелянтом викладені лише доводи щодо неправильного стягнення витрат на професійну правничу допомогу; приймаючи до уваги вимоги апеляційної скарги, які стосуються скасування рішення суду в цілому, колегія суддів вважає, що в цій ситуації слід переглянути судове рішення в повному обсязі.

Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Стосовно притягнення позивача до відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Частиною 1 ст.31 цього Закону визначено, що поліція може застосовувати такі превентивні заходи: 1) перевірка документів особи; 2) опитування особи; 3) поверхнева перевірка і огляд; 4) зупинення транспортного засобу; 5) вимога залишити місце і обмеження доступу до визначеної території; 6) обмеження пересування особи, транспортного засобу або фактичного володіння річчю; 7) проникнення до житла чи іншого володіння особи; 8) перевірка дотримання вимог дозвільної системи органів внутрішніх справ; 9) застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису; 10) перевірка дотримання обмежень, установлених законом стосовно осіб, які перебувають під адміністративним наглядом, та інших категорій осіб; 11) поліцейське піклування.

За правилами п.2 ч.1 ст.32 вказаного Закону поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у таких випадках, зокрема, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.35 наведеного Закону поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, зокрема, якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Згідно з п.2.1 ПДР, затв. постановою КМ України № 1306 від 10.10.2001р., водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон); в) у разі встановлення на транспортних засобах проблискових маячків та (або) спеціальних звукових сигнальних пристроїв - дозвіл, виданий уповноваженим органом МВС, а у разі встановлення проблискового маячка оранжевого кольору на великогабаритних та великовагових транспортних засобах - дозвіл, виданий уповноваженим підрозділом Національної поліції; г) на маршрутних транспортних засобах - схему маршруту та розклад руху; на великовагових і великогабаритних транспортних засобах та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів, - документацію відповідно до вимог спеціальних правил; ґ) поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

За приписами п.2.4 ПДР на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Відповідно до ч.2 ст.126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно фактичних обставин справи 22.06.2022р. після зупинки транспортного засобу - легкового автомобіля марки «Шкода Рапід», реєстраційний номер НОМЕР_1 , його водієм ОСОБА_1 було представлено інспектору поліції посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії КВІ 021151, видане ТСЦ 2142 із терміном дії з 03.06.2020р. до 03.06.2022р. (а.с.8).

Водночас, поліцейським розцінені вказані дії позивача як керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким засобом.

Між тим, відповідно до постанови КМ України № 184 від 03.03.2022р. «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами»:

пп.1 п.1 - установити, що у період дії воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану особа допускається до керування транспортними засобами за наявності у неї національного посвідчення водія України, виданого їй вперше на право керування транспортними засобами відповідної категорії, строк дії якого закінчився;

п.2 - установити, що протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану особа допускається до складення іспитів, необхідних для отримання посвідчення водія, за наявності свідоцтва про закінчення закладу з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв, строк дії якого закінчився у період дії воєнного стану, та/або відомостей в Єдиному державному реєстрі Міністерства внутрішніх справ та після проходження медичного огляду в порядку, установленому Міністерством охорони здоров`я.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022р., на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Надалі, дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022р., № 259/2022 від 18.04.2022р., № 341/2022 від 17.05.2022р. строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25.05.2022р. строком на 90 діб.

Таким чином, в силу вимог постанови КМ України № 184 від 03.03.2022р. «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами» позивач, який вперше отримав національне посвідчення водія, строк дії якого закінчився станом на 22.06.2022р., допускається до керування транспортними засобами.

За таких умов позивач, який пред`явив поліцейському національне посвідчення водія, не допустив порушення вимог п.2.1 «а» ПДР.

Отже, матеріалами справи не підтверджується факт керування транспортним засобом позивачем, який не мав права керування таким транспортним засобом, через що в діях ОСОБА_1 є відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП.

На підставі наведеного, відповідачем неправомірно накладено на позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн.

Разом з тим, вірно вирішивши по суті наведений спір, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є підставою для зміни винесеної постанови шляхом викладення її резолютивної частини у новій редакції.

Зокрема, згідно п.1 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідні роз`яснення викладені в п. 10.2 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі».

Таким чином, спірну постанову БАВ № 150818 від 22.06.2022р. належить визнати протиправною і скасувати.

Згідно вимог ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Звідси, вказаною нормою процесуального закону передбачені повноваження суду щодо скасування рішення суб`єкта владних повноважень та одночасного вирішення питання про закриття справи про адміністративне правопорушення.

Оскільки оскаржувана постанова відповідача підлягає скасуванню через відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення (а не через наявність процедурних порушень, що потребує повторного розгляду справи відповідачем в установленому законом порядку), тому провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.126 КУпАП слід закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП (відсутність події і складу адміністративного правопорушення).

Наведені вимоги в розглядуваному випадку судом не дотримані, оскільки рішення про закриття справи про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.126 КУпАП не прийнято.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції погодився з доводами позивача в частині відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн., а також оскаржив рішення суду в цій частині.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.

За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивачем заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката, отриманою в суді першої інстанції, в загальному розмірі 1500 грн.

На підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом позивача представлено:

договір про надання правової допомоги № 149 від 22.06.2022р., укладений з адвокатом Мельником П.П. (а.с.10);

квитанцію до прибуткового касового ордера № 1 від 22.06.2022р., відповідно до якої Дідиком Я.О. сплачено адвокату 1500 грн. на підставі п.2.1. договору № 149 від 22.06.2022р. (а.с.12);

ордер серії АО № 1039728 від 22.06.2022р. на представництво інтересів в судах (а.с.11).

Водночас, представлені документи містять істотні недоліки, які враховуються судом апеляційної інстанції під час вирішення питання про розподіл судових витрат.

Із змісту укладеного договору слідує, що гонорар адвоката встановлений у фіксованій сумі; при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Водночас, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Водночас, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022р.ю у справі № 922/1964/21.

Отже, надані суду матеріали доводять факт надання позивачу правової допомоги адвокатом Мельником П.П. в суді першої інстанції, а відсутність детального опису робіт (наданих послуг) не може бути перешкодою для визначення судом розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Як відзначено у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу саме в заявленому розмірі 1500 грн.

Щодо оцінки заявлених до відшкодування адвокатських витрат (їх складу та вартості) колегія суддів вважає їх істотно завищеними, оскільки розглядувана справа стосується оскарження постанови в справі про адміністративне правопорушення, остання була розглянута за відсутності сторін (їх представників) і не потребувала вивчення адвокатом значного обсягу матеріалів справи, представлення додаткових доказів по справі, підготовки значної кількості процесуальних заяв тощо.

Оцінюючи в сукупності викладене, враховуючи доводи відповідача, який вказує на неспівмірність заявлених витрат на правничу допомогу із складністю справи та ціною позову, колегія суддів вважає в розглядуваному випадку позивачем не підтверджено несення витрат на правові послуги в розглядуваній справі у заявленому розмірі.

Водночас, за таких умов суд не позбавлений об`єктивної можливості оцінити рівень адвокатських витрат, достовірно встановити несення таких витрат позивачем, а також обґрунтованість рівня їх вартості.

Суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта, однак в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Апеляційний суд вважає, що позивачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді ознайомлення з постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАВ № 150818 від 22.06.2022р.; підготовка проекту адміністративного позову та його подача до суду; підготовка і подача до суду клопотання про приєднання доказів (а.с.24-25), заяви про поновлення процесуального строку (а.с.46-47).

Враховуючи складність розглядуваної справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, співмірність понесених витрат із ціною позову та значення справи для особи, яка є стороною по справі, апеляційний суд вважає обґрунтованими, співмірними та підтвердженими належними доказами понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 500 грн.

Решта вимог позивача щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів відхиляє як такі, що не підтверджені належними доказами, і є неспівмірними.

При вирішенні наведеного питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду по наведеній категорії справ, яка викладена у додатковій постанові від 08.05.2018р. у справі № 810/2823/17, в постановах від 15.05.2018р. у справі № 821/1594/17, від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, від 05.09.2019р. у справі № 826/841/17, від 19.09.2019р. у справі № 826/8890/18, від 16.04.2020р. у справі № 727/4597/19, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 500 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги ГУ НП у Закарпатській обл. є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права (за наслідками розгляду справи суд обрав помилковий спосіб захисту), про порушення судом норм процесуального права (суд не вирішив питання про закриття провадження в адміністративній справі, а також неправильно вирішив питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката), через що оскаржуване рішення суду слід змінити шляхом викладення його резолютивної частини у новій редакції.

При цьому, такі зміни не впливають на правильність рішення суду першої інстанції про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

В решті рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків прийнятого судом рішення, а тому підстави для його скасування чи зміни у цій частині є відсутніми.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ГУ НП в Закарпатській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ч.3 ст.268, ст.ст.271, 272, 286, 310, ч.2 ст.313, п.2 ч.1 ст.315, ст.316, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській обл. задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської обл. від 27.09.2022р. в адміністративній справі № 303/4933/22 змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов представника адвоката Мельника Павла Петровича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Визнати протиправною і скасувати постанову серії БАВ № 150818 від 22.06.2022р. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену поліцейським СРПП ВП № 1 Мукачівського РУП Головного управління Національної поліції в Закарпатській обл. сержантом поліції Штецем Андрієм Руслановичем, про визнання винним ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, і накладення штрафу в розмірі 3400 (три тисячі чотириста) грн.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.126 КУпАП на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП (за відсутності події і складу адміністративного правопорушення).

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Закарпатській обл. (8800, Закарпатська обл., м.Ужгород, вул.Ф.Ракоці, буд.13; ) судові витрати в розмірі 496 грн. 20 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу, всього: 996 (дев`ятсот дев`яносто шість) грн. 20 коп.».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Національної поліції в Закарпатській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
В. З. Улицький
Дата складання повного тексту судового рішення: 23.12.2022р.