Справа № 520/14206/21
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2022-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 р. Справа № 520/14206/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Заічко О.В.) від 12.11.2021 по справі №520/14206/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації за не отримане речове майно під час проходження військової служби за період часу з 2017 по 2020 рік в сумі 48 845,19 грн;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за не отримане речове майно під час проходження військової служби за період часу з 2008 по 2016 включно;

- зобов`язати відповідача виплатити грошову компенсацію за не отримане під час проходження військової служби речове майно за період часу з 2017 по 2020 в сумі 48845,19 грн;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за не отримане речове майно під час проходження військової служби за період часу з 2008 по 2016 включно;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплаченої компенсації за речове майно) у сумі, яка буде визначена на момент ухвалення рішення.

В обґрунтування позову вказує, що відповідачем при розрахунку розміру грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна не було враховано вартість таких ненаданих за період з 2008 року по 2016 рік включно, за період часу з 2017 по 2020 в сумі 48845,19 грн, а тому відповідач повинен виплатити на її користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплаченої компенсації за речове майно) у сумі, яка буде визначена на момент ухвалення рішення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати грошової компенсації позивачу за не отримане речове майно під час проходження військової служби за період часу з 2017 по 2020 у сумі 48 845,19 гривень.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатити позивачу грошову компенсацію за не отримане під час проходження військової служби речове майно за період часу з 2017 по 2020 у сумі 48 845,19 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.

Відповідач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Зазначив, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо невиплати грошової компенсації позивачу за не отримане речове майно під час проходження військової служби за період часу з 2017 по 2020 у сумі 48 845,19 гривень. Вказує, що командиром військової частини видано наказ від 26.07.2021 року № 600 «Про виплату грошової компенсації вартості за не отримане речове майно», згідно якого наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно в сумі 48845,19 гри. на картковий рахунок. Начальником фінансового відділення військової частини відпрацьовано нарахувальну відомість №1 на виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно на підставі довідки № 35 про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу, складеною речовою службою військової частини НОМЕР_1 . На підставі відомості № 1, начальником фінансового відділення було відпрацьовано платіжне доручення № 2136 від 29 липня 2021 року для виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно згідно реєстру № 2 від 27.07.2021 року. Після надходження коштів на рахунок «масових виплат» ПриватБанку начальником фінансового відділення військової частини сформована в електронному вигляді відомість та підписана КЕП. Після чого, 02.08.2021 року позивачу було здійснено зарахування грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно на картковий рахунок в сумі 40773,32 грн. (з урахуванням утримань та компенсації ПДФО). Докази сплати позивачу грошової компенсації були надані до суду першої інстанції, проте суд не надав їм належної оцінки, в зв`язку з чим, дійшов помилкового висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо невиплати грошової компенсації позивачу за не отримане речове майно. Також вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Представник позивача надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні. Також представник позивача просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду 24.01.2022 року відкрито апеляційне провадження по справі та призначено апеляційний розгляд даної справи у відкритому судовому засіданні.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 з 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан на території України, який діє на теперішній час.

Харківська міська територіальна громада входить до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 (зі змінами).

У зв`язку з бойовими діями на території Харківської області призначене судове засідання не відбулося.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.08.2022 року запропоновано учасникам справи висловити позицію стосовно можливості розгляду справи у порядку письмового провадження протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали.

Вказану ухвалу надіслано сторонам.

Відповідачем вказану ухвалу отримано засобами поштового зв`язку про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Позивачу копії ухвали направлено засобами поштового зв`язку, проте конверт повернувся до суду без вручення із зазначенням причин «за закінченням терміну зберігання».

Представник позивача надав до суду заяву, в якій вказав, що позивач та його представник не заперечують проти розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідачу визначений строк не надав заяви про розгляд справи за участю представника.

Згідно ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи матеріали справи, надходження від представника позивача клопотання щодо розгляду справи в порядку письмового провадження, а також відсутності заяви відповідача щодо розгляду справи за участю представника, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2022 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач проходила військову службу за контрактом у військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з 25.03.2008 до 25.05.2021.

Наказом № 125 командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 25.05.2021 по строєвій частині позивача звільнено з військової служби відповідно до п.п. «б» п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Збройних Сил України.

04.06.2021 року позивач, через свого представника звернувся до відповідача надати довідку про вартість речового майна, що належало їй до видачи та підлягає грошової компенсації за період з 2008 по 2021роки та повідомити розмір всіх належних позивачу виплат на час звільнення з військової частини.

Відповідач на звернення представника надав відповідь № 40/05/32-1948/К-64-АД від 24.06.2021 року, якою зазначено, що на даний час подана заявка на збільшення бюджетних призначень на 2021 рік для виплати грошової компенсації на недоотримане грошове майно під час проходження військової служби, яка буде виплачена при надходженні грошових коштів.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за не отримане речове майно під час проходження військової служби за період часу з 2017 по 2020 у сумі 48845,19 гривень., а тому відповідач допустив протиправну бездіяльність. Доводи відповідача щодо виплати позивачу грошової компенсації в сумі 40773,32 грн. суд визнав необґрунтованими, оскільки з наданої відомості зарахувань не вбачається за який саме період зроблено зарахування та немає підпису ОСОБА_1 про отримання вказаної суми. Також суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. 00 коп.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, з приводу яких виник спір, регулюються Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 9-1 Закону №2011-ХІІ, продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної норми, Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову від 16.03.2016 р. №178, якою було затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Так, п.1 вищевказаного Порядку визначено, що цей Порядок визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 3 4 Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.5 Порядку довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Отже, колегія суддів зауважує, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби ( пункт 3), за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини (пункт 4) та довідки про вартість речового майна (пункт 5).

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач під час проходження військової служби перебував на речовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Відповідно до виданої відповідачем довідки про вартість речового майна, що належить до видачі за від 25.05.2021 № 35 сума грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 2017 по 2020 становить48 845,19 гривень.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 48 845,19 гривень.

Як вказував відповідач, командиром військової частини видано наказ від 26.07.2021 року №600 «Про виплату грошової компенсації вартості за не отримане речове майно», згідно якого наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно в сумі 48845,19 грн.на картковий рахунок.

Начальником фінансового відділення військової частини відпрацьовано нарахувальну відомість №1 на виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно на підставі довідки № 35 про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу, складеною речовою службою військової частини НОМЕР_1 .

На підставі відомості № 1, начальником фінансового відділення було відпрацьовано платіжне доручення № 2136 від 29 липня 2021 року для виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно згідно реєстру № 2 від 27.07.2021 року.

02.08.2021 року позивачу було здійснено зарахування грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно на картковий рахунок в сумі 40773,32 грн.

На підставі викладеного, враховуючи що станом на дату ухвалення рішення суду першої інстанції відповідач вчинив дії щодо виплати позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність протиправної бездіяльності.

Разом з тим, відповідач під час розгляду справи не заперечував, що з належної позивачу суми компенсації було проведено утримання, зокрема, податок з доходів фізичних осіб.

Згідно наданої відповідачем нарахувальної відомості та реєстру наказі про виплату грошової компенсації вбачається, що сума утриманого податку з доходів фізичних осіб склала 7450,96 грн.

Колегія суддів не погоджується з даними діями відповідача та зазначає, що згідно правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 22.04.2020 року по справі №820/611/17, в якій суд касаційної інстанції вирішував питання правомірності утримання з сум грошової компенсації за неотримане речове майно утримання з цієї суми компенсації податку з доходів фізичних осіб, Верховний суд дійшов висновку про те, що утримавши з належних позивачу до виплати сум грошової компенсації за неотримане речове майно податок з доходів фізичних осіб, відповідач фактично позбавив його частини цієї грошової компенсації, що не узгоджується з підходом законодавця до оподаткування доходів військовослужбовців (п. 168.5. ст.168 ПК України).

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного вище, а також правової позиції Верховного Суду по вже наведеній вище справі №820/611/17, колегія суддів вважає, що відповідачем було не у повному розмірі сплачено позивачці суми грошової компенсації вартості.

Відповідно доводи скаржника про те, що відповідачем в ході розгляду справи проведено повний розрахунок з позивачкою колегія суддів вважає необґрунтованими.

Сума недоплати грошової компенсації за не отримане речове майно під час проходження військової служби склала 7450,96 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскільки відповідачем було не в повному обсязі виплачено позивачу грошову компенсацію за не отримане речове майно під час проходження військової служби, колегія суддів дійшла висновку, що вказані дії є протиправними.

Частиною 2 статті 9 КАС України установлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підстав викладеного, враховуючи встановлений під час розгляду факт протиправності дії відповідача, колегія суддів дійшла висновку про необхідність виходу за межі заявлених позовних вимог та визнати у судовому порядку протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу в повному обсязі грошової компенсації за не отримане речове майно під час проходження військової служби.

Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити доплату позивачу грошової компенсації за не отримане під час проходження військової служби у розмірі 7450,96 грн.

При цьому, з урахуванням положень ст. 308 КАС України, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не підлягає апеляційному перегляду, оскільки позивачем не оскаржено, а апеляційна скарга відповідача відповідних доводів в цій частині не містить.

З приводу розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1ст. 132 КАС України).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

На підставі ч.ч. 1-4 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України, законодавцем запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Так розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За правилами ч. 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VІ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом ст. 30 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VІ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови поверненню тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 у справі № 904/8308/17 дійшов висновків про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Верховний Суд в додатковій постанові від 08.05.2018 у справі № 810/2823/17 зробив висновок, що надані позивачем первинні документи на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу повинні:

відповідати вимогам первинного документа встановленим вимогам частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зокрема, містити посаду особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції;

зміст послуг (зазначених в договорі про надання правової допомоги та актах) повинен мати посилання на конкретні дії та/або документи вчинені/складені адвокатом;

платіжний документ має утримувати в собі належне, повне призначення платежу та відмітки банку його проведення відповідно до пунктів 1.22, 2.3, 2.24 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Національного банку України від 21 січня 2004 № 22.

Також в постанові від 22.05.2018 у справі № 826/8107/16 Верховний Суд прийшов до висновків про те, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16.

При цьому, колегія суддів також звертає увагу на те, що відсутність доказів сплати понесених витрат також не є перешкодою для їх присудження (така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.01.2021 р. у справі № 280/2635/20).

З матеріалів справи судом встановлено, що при зверненні до суду першої інстанції позивачем заявлялося клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано: договір №03/06 про надання правової (правничої) допомоги від 03.06.2021року укладений між позивачем та адвокатом Косточка С.О., ордер на надання правової допомоги, що виписаний адвокатом Косточка С.О. та ордер, виписаний адвокатом Косточка С.О., квитанція про оплату виконаних адвокатом робіт у сумі 6000,00грн., звітом про виконання адвокатом робіт за договором № 03/06 про надання правової (правничої) допомоги від 03.06.2021.

Колегія суддів зазначає, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов підлягає задоволенню, а також, що за цих обставин справи такі витрати позивача є необхідними, а їх розмір розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи понесені такі витрати фактично, а також - чи обґрунтована їх сума, оскільки приписи ч. 9 ст. 139 КАС України містять критерії розподілу судових витрат, які суд повинен врахувати при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат.

Слід зазначити, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Колегія суддів враховує, що у даній справі провадження було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, справа за даним позовом є незначної складності, згідно акта виконаних робіт надані послуги зводились виключно до формування позовної заяви, а тому дійшла висновку, що розмір витрат позивача, пов`язаних з правничою допомогою неспівмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами.

Згідно з частиною 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, характер спірних правовідносин, зміст позовної заяви та наведені в ній обґрунтування, час необхідний для її складення, колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням принципу співмірності, витрати на правничу допомогу підлягають стягненню на користь позивача в розмірі 3000 грн.

Що стосується питання стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., понесених в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що згідно правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в додатковій постанові від 11.12.2019 року по справі №2040/6747/18, вбачається, що надання правової допомоги з приводу вирішення навіть певної (усієї) сукупності процесуальних питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом, оскільки первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, враховуючи принцип співмірності (який, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони), колегія суддів вважає за можливе обмежити належну до стягнення з позивача суму витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час апеляційного перегляду справи, визначивши таку суму в розмірі 1500,00 грн.

В іншій частині подана заява задоволенню не підлягає.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2021 по справі №520/14206/21 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі грошової компенсації за не отримане речове майно під час проходження військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити доплату ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане під час проходження військової служби у розмірі 7450 (сім тисяч чотириста п`ятдесят) грн. 96 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 )на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції в розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень) 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя Н.С. Бартош
Судді А.М. Григоров З.Г. Подобайло