Справа № 160/17402/22
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2022 року Справа № 160/17402/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, до Відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішення №15 від 04.07.2022р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

02.11.2022р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №15 від 04.07.2022р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати відповідача зарахувати до загального страхового стажу періоди роботи позивача з 01.06.1993р. по 31.03.1996р. водієм в Свято-Троїцькому соборі м. Новомосковська, з 07.04.1996р. по 04.09.1996р. дияконом в Самарському Пустинно-Миколаївському монастирі м. Новомосковська Дніпропетровської області, з 04.09.1996р. по 18.03.1999р. настоятелем Свято-Покровського храму с. Орлівщина Дніпропетровської області, з 18.03.1999р. по 20.12.1999р. кліриком Свято-Троїцького собору м. Новомосковська Дніпропетровської області, з 20.12.1999р. по 27.03.2000р. настоятелем храму на честь Усікновення Глави Іоанна Предтечі м. Славгород Дніпропетровської області;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 09.06.2022р. про призначення пенсії;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати (судовий збір та витрати на правничу допомогу).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 21.04.2022р. він був визнаний інвалідом 3-ї групи у зв`язку з чим 09.06.2022р. він звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до ст.32 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, проте, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №15 від 04.07.2022р., яким позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст.32 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування 11 років, так як стаж заявника становить 7 років 8 місяців 21 день та у рішенні зазначено про те, що до стажу роботи не зараховано період з 01.06.1993р. по 27.03.2000р. згідно довідки №211 від 09.06.2022р., виданої Українською православною церквою Дніпропетровська єпархія, оскільки в наданій довідці інформація про сплату страхових внесків відсутня, що не відповідає ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Позивач вважає таке рішення пенсійного органу протиправним та таким, що порушує його гарантоване ст.46 Конституції України право на пенсію, оскільки основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів; в оспорюваному рішенні відсутні будь-які посилання щодо відсутності або невідповідності даних щодо періоду трудової діяльності позивача з 01.06.1993р. по 27.03.2000р., які зазначені у трудовій книжці або помилок у їх оформленні; записи в трудовій книжці позивача містять відомості щодо роботи позивача у спірний період, також, в трудовій книжці є посилання на відповідні накази, записи завірені підписом повноважної особи та печаткою, які оформлені належним чином. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на рішення Конституційного суду України та постанову Верховного Суду.

Ухвалою суду від 07.11.2022р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як другого відповідача до участі у цій справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідачів-1, 2, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.22).

22.11.2022р. через систему «Електронний суд», на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача-2 (Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні адміністративного позову позивача в повному обсязі посилаючись на те, що до страхового стажу роботи позивача не зараховано період з 01.06.1993 по 27.03.2000 згідно довідки №211 від 09.06.2022, виданої Українською православною церквою Дніпропетровської єпархії, оскільки за зазначений період відсутня сплата страхових внесків; рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 04.07.2022 №15 відмовлено у призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного стажу 11 років, так як стаж позивача на момент звернення складає 7 років 8 місяців 21 день (а.с.30).

23.11.2022р. засобами електронного зв`язку, на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача-1 (Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області області) надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що необхідний стаж для призначення позивачеві пенсії по інвалідності становить 11 років, тоді як стаж позивача на момент звернення складає 7 років 8 місяців 21 день; до загального страхового стажу роботи позивача не враховані періоди роботи з 01.06.1993 по 27.03.2000 згідно з довідкою №211 від 09.06.2022, виданої Українською православною церквою Дніпропетровської єпархії, оскільки в довідці інформація про сплату страхових внесків відсутня (а.с.33-34).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 28.12.2022р., тобто у межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 є громадянином України та з 21.04.2022р. він визнаний інвалідом третьої групи загального захворювання, що підтверджується копією довідки МСЕК серія 12 ААВ №149692 від 21.04.2022р. (а.с.9).

09.06.2022р. ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, до якої надав всі необхідні документи, зокрема, трудову книжку та довідку №211 від 09.06.2022р. Української православної церкви Дніпропетровської єпархії, що підтверджується копією рішення відповідача-1 №15 від 04.07.2022р., наявною у справі (а.с.13) та не заперечується учасниками справи.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №15 від 04.07.2022р., яким позивачеві було відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст.32 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування 11 років, так як стаж заявника становить 7 років 8 місяців 21 день та у рішенні зазначено про те, що до стажу роботи не зараховано період з 01.06.1993р. по 27.03.2000р. згідно довідки №211 від 09.06.2022р., виданої Українською православною церквою Дніпропетровська єпархія, оскільки в наданій довідці інформація про сплату страхових внесків відсутня, що не відповідає ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що підтверджується змістом копії відповідного рішення, наявної у справі (а.с.13).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з рішенням відповідача-1 №15 від 04.07.2022р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з чим позивач просить захистити його порушені права на пенсійне забезпечення шляхом визнання такого рішення протиправним, його скасування та зобов`язання відповідача-1 зарахувати до загального страхового стажу періоди роботи позивача з 01.06.1993р. по 31.03.1996р. водієм в Свято-Троїцькому соборі м. Новомосковська, з 07.04.1996р. по 04.09.1996р. дияконом в Самарському Пустинно-Миколаївському монастирі м. Новомосковська Дніпропетровської області, з 04.09.1996р. по 18.03.1999р. настоятелем Свято-Покровського храму с. Орлівщина Дніпропетровської області, з 18.03.1999р. по 20.12.1999р. кліриком Свято-Троїцького собору м. Новомосковська Дніпропетровської області, з 20.12.1999р. по 27.03.2000р. настоятелем храму на честь Усікновення Глави Іоанна Предтечі м. Славгород Дніпропетровської області; повторно розглянути заяву позивача від 09.06.2022р. про призначення пенсії; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1 на користь позивача судові витрати (судовий збір та витрати на правничу допомогу).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у редакції чинній станом на момент звернення позивача за призначенням пенсії по інвалідності (далі Закон №1058), було встановлено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

За приписами ч.1 ст.32 Закону №1058 визначено, що особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією, зокрема, для осіб з інвалідністю II та III груп від 46 років до досягнення особою 48 років включно - 11 років.

Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом 1 ч.4 ст.24 Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1, п.2, п.3 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993р. Про затвердження Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що для розрахунку пенсії пенсійний орган обчислює страховий стаж за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди, до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; на підставі показань свідків; даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідок, виписок із наказів, особових рахунків і відомостей на видачу заробітної плати, посвідчень, характеристик, письмових трудових договорів і угод з відмітками про їх виконання та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 01.06.1993р. по 31.03.1996р. працював на посаді водія в Свято-Троїцькому соборі м. Новомосковська, з 07.04.1996р. по 03.09.1996р. призначений дияконом в Самарському Пустинно-Миколаївському жіночому монастирі м. Новомосковська Дніпропетровської області, з 04.09.1996р. по 17.03.1999р. призначений священиком-настоятелем Свято-Покровського храму с. Орлівщина Дніпропетровської області, з 18.03.1999р. по 19.12.1999р. призначений кліриком Свято-Троїцького собору м. Новомосковська Дніпропетровської області, з 20.12.1999р. по 27.03.2000р. призначений настоятелем храму на честь Усікновення Глави Іоанна Предтечі м. Славгород Дніпропетровської області, що підтверджується копією трудової книжки позивача та копією довідки №211 від 09.06.2022р., виданої Українською православною церквою Дніпропетровської єпархії, наявними у справі (а.с.10-11,12).

Наведені періоди роботи не було зараховано пенсійним органом до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії по інвалідності відповідно до ст.62 Закону України Про пенсійне забезпечення (на підставі записів у трудовій книжці), оскільки в наданій довідці інформація про сплату страхових внесків відсутня, що не відповідає ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що підтверджується копією рішення пенсійного органу №15 від 04.07.2022р. (а.с.13).

Так, абзацом 1 ч.4 ст.24 Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (тобто, до 01.01.2004р.), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом

Статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1, п.2, п.3 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993р. Про затвердження Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

При цьому, лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж особи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Зі змісту копії трудової книжки позивача, яка була надана позивачем до пенсійного органу, видно, що вона містить всі необхідні відомості про періоди роботи позивача за незараховані періоди (а.с.10-11).

Разом з тим, оспорюване рішення пенсійного органу №15 від 04.07.2022р. не містить (а.с.13) причин та підстав для неврахування до страхового стажу позивача, при розгляді заяви позивача про призначення пенсії по інвалідності, саме відомостей трудової книжки позивача враховуючи те, що записи спірних періодів роботи позивача оформлені у трудовій книжці останнього відповідно до вимог чинного законодавства та жодних виправлень, закреслень тощо, не містять, а відповідач не ставить під сумнів достовірність та точність внесених до трудової книжки записів про роботу позивача, таких доказів матеріали справи не містять.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що за умови надання позивачем до пенсійного органу трудової книжки позивача, яка містить всю необхідну інформацію та підтверджує факт роботи позивача за не зараховані періоди, а також і з урахуванням повноважень пенсійного органу щодо надання допомоги особам у одержанні відсутніх для призначення пенсії документів, відповідачем-1 безпідставно відмовлено позивачеві у призначенні пенсії за віком у зв`язку із не зарахуванням таких періодів його роботи, а відповідно, рішення відповідача-1 №15 від 04.07.2022р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", є протиправним та підлягає скасуванню судом.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачами не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність прийняття рішення пенсійного органу №15 від 04.07.2022р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням норм вищенаведеного законодавства та обставин встановлених судом.

Судом критично надається оцінка доводам відповідача-1 в оспорюваному рішенні про те, що відсутність інформації про сплату страхових внесків не відповідає ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки положення ст.56 Закону України «про пенсійне забезпечення» таких застережень не містять.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття відповідачем-1 рішення №15 від 04.07.2022р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", суд приходить до висновку, що відповідач-1, відмовивши у призначенні позивачеві пенсії по інвалідності, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено порушення вищенаведеним рішенням пенсійного органу №15 від 04.07.2022р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", прав та інтересів позивача на належне пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такого рішення протиправним та його скасування, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню.

Також і слід зобов`язати відповідача-2 зарахувати до загального страхового стажу періоди роботи позивача з 01.06.1993р. по 31.03.1996р. водієм в Свято-Троїцькому соборі м. Новомосковська, з 07.04.1996р. по 03.09.1996р. дияконом в Самарському Пустинно-Миколаївському монастирі м. Новомосковська Дніпропетровської області, з 04.09.1996р. по 17.03.1999р. настоятелем Свято-Покровського храму с. Орлівщина Дніпропетровської області, з 18.03.1999р. по 19.12.1999р. кліриком Свято-Троїцького собору м. Новомосковська Дніпропетровської області, з 20.12.1999р. по 27.03.2000р. настоятелем храму на честь Усікновення Глави Іоанна Предтечі м. Славгород Дніпропетровської області, а також і повторно розглянути заяву позивача про призначення йому пенсії по інвалідності від 09.06.2022р., відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України, враховуючи те, що судом встановлено протиправність рішення пенсійного органу щодо відмови у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку із не зарахуванням наведеного стажу, та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005р. (остаточне) у справі Кечко проти України зазначив, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Також і у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що зобов`язання відповідача-2 зарахувати до загального страхового стажу періоди роботи позивача з 01.06.1993р. по 31.03.1996р. водієм в Свято-Троїцькому соборі м. Новомосковська, з 07.04.1996р. по 03.09.1996р. дияконом в Самарському Пустинно-Миколаївському монастирі м. Новомосковська Дніпропетровської області, з 04.09.1996р. по 17.03.1999р. настоятелем Свято-Покровського храму с. Орлівщина Дніпропетровської області, з 18.03.1999р. по 19.12.1999р. кліриком Свято-Троїцького собору м. Новомосковська Дніпропетровської області, з 20.12.1999р. по 27.03.2000р. настоятелем храму на честь Усікновення Глави Іоанна Предтечі м. Славгород Дніпропетровської області, а також і повторно розглянути заяву позивача про призначення йому пенсії по інвалідності від 09.06.2022р., відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

При цьому, слід зобов`язати зарахувати до загального страхового стажу періоди роботи позивача з 01.06.1993р. по 31.03.1996р. водієм в Свято-Троїцькому соборі м. Новомосковська, з 07.04.1996р. по 03.09.1996р. дияконом в Самарському Пустинно-Миколаївському монастирі м. Новомосковська Дніпропетровської області, з 04.09.1996р. по 17.03.1999р. настоятелем Свято-Покровського храму с. Орлівщина Дніпропетровської області, з 18.03.1999р. по 19.12.1999р. кліриком Свято-Троїцького собору м. Новомосковська Дніпропетровської області, з 20.12.1999р. по 27.03.2000р. настоятелем храму на честь Усікновення Глави Іоанна Предтечі м. Славгород Дніпропетровської області, а також і повторно розглянути заяву позивача про призначення йому пенсії по інвалідності від 09.06.2022р., відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України, саме відповідача-2, оскільки позивач зареєстрований та мешкає на території Дніпропетровській області та із заявою про призначення пенсії по інвалідності позивач звернувся 09.06.2022р. саме до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання саме відповідача-1 зарахувати позивачеві до загального трудового (страхового) стажу період роботи в колгоспі "Первое мая" з 27.11.1976р. по 04.07.1987, період роботи в колгоспі "Труд Ильича" з 05.07.1987р. по 24.04.1988р. та період роботи в колгоспі "Червоний Жовтень" з 01.11.1988р. по 24.03.1989р. та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком, подану позивачем, та провести розрахунок його загального трудового (страхового) стажу для призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, яка буде надана судом у рішенні, виходячи з того, що судом встановлено, що саме відповідач-2 зобов`язаний вчинити такі дії.

Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на користь позивача витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З аналізу вищенаведених процесуальних норм вбачається, що розподіл витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката адміністративним судом можливо здійснити лише за наявності сукупності доказів, якими такі витрати підтверджуються, а саме: договору про надання правничої допомоги; детального опису, часу, використаного на виконання робіт, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Так, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвоката, позивачем надані до суду договір про надання правової допомоги б/н від 27.10.2022р., ордер серії АЕ №1114572 від 27.10.2022р., копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Берест О.М., опис робіт від 01.11.2022р. та акт приймання-передачі послуг до наведеного договору від 01.11.2022р., згідно яких адвокат надав Цешковському Р.В. послуги з підготовки позовної заяви в порядку КАСУ: кількість витраченого часу 6 годин, вартість робіт 6000 грн. (а.с.14-17,19).

На підтвердження понесення понесення позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. надана копія квитанції №442482 від 27.10.2022р. (а.с.18).

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Тобто, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19, яка підлягає застосуванню адміністративним судом відповідно до положень ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналізуючи все вищевикладене та наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, враховуючи ціну позову, та конкретні обставини справи, яка не є складною та судові засідання у якій не проводилися, а також і приймаючи до уваги, що зі змісту наданих позивачем опису робіт від 01.11.2022р. та акту приймання-передачі послуг до наведеного договору від 01.11.2022р. вбачається, що адвокат надав ОСОБА_1 послуги з підготовки позовної заяви в порядку КАСУ: кількість витраченого часу 6 годин, вартість робіт 6000 грн., тобто зі змісту поданих вищенаведених документів не вбачається надання адвокатом допомоги саме у цій конкретній адміністративній справі, що необхідно для визначення розміру витрат на правничу допомогу та розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача витрат в сумі 6000,00 грн. з надання правової допомоги.

За викладених обставин, у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову у наведеній частині.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню солідарно за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем лише згідно квитанції №0.0..1 від 27.09.2022р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 496 грн. 20 коп., виходячи із розрахунку: 992,40 грн./ 2 (а.с.6,21).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправними та скасування рішення №15 від 04.07.2022р., зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №15 від 04.07.2022р. про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) зарахувати до загального страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.06.1993р. по 31.03.1996р. водієм в Свято-Троїцькому соборі м. Новомосковська, з 07.04.1996р. по 03.09.1996р. дияконом в Самарському Пустинно-Миколаївському монастирі м. Новомосковська Дніпропетровської області, з 04.09.1996р. по 17.03.1999р. настоятелем Свято-Покровського храму с. Орлівщина Дніпропетровської області, з 18.03.1999р. по 19.12.1999р. кліриком Свято-Троїцького собору м. Новомосковська Дніпропетровської області, з 20.12.1999р. по 27.03.2000р. настоятелем храму на честь Усікновення Глави Іоанна Предтечі м. Славгород Дніпропетровської області.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення йому пенсії по інвалідності відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.06.2022р. та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (61022, м. Харків, майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 496 грн. 20 коп. (чотириста дев`яносто шість грн. 20 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва