Справа № 120/3699/22
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2022-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

23 грудня 2022 р. Справа № 120/3699/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 02 січня 2019 року № 1 його виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Проте на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 (перебуває на фінансовому забезпеченні А0549) з позивачем не проведено повний розрахунок.

Після звільнення з військової служби позивач звертався до суду за захистом своїх прав щодо ненарахування та невиплати військовою частиною індексації грошового забезпечення.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року у справі № 120/277/21-а позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.

Іншим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 120/9948/21-а задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , яким військову частину НОМЕР_1 зобов`язано здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року, виходячи з базового місяця з моменту підвищення посадового окладу 01 січня 2008 року, з урахуванням вже виплаченої суми.

На виконання вказаних вище судових рішень військовою частиною НОМЕР_1 11 серпня 2021 року виплачено позивачеві кошти в сумі 4435,66 гривень, а 26 квітня 2022 року - в сумі 77935,19 гривень.

З метою отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 05 січня 2019 по 26 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 , проте отримав відмову у такій виплаті.

Позивач вважає, що непроведення своєчасного розрахунку при звільненні порушує його права та інтереси, у зв`язку із чим звернувся з позовною заявою до суду, у якій просить визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 січня 2019 року по 26 квітня 2022 року.

Ухвалою від 09 травня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою витребувано у військової частини НОМЕР_1 інформацію про середньоденний розмір заробітку ОСОБА_1 у листопаді 2018 року та в грудні 2018 року, інформацію щодо його грошового забезпечення у листопаді 2018 року та в грудні 2018 року, а також інформацію про суму виплат та їх складові, які були здійсненні позивачу станом на день його виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а також докази проведення інших виплат позивачу (в тому числі і на виконання судових рішень), що мало місце після виключення позивача зі списків особового складу військової частини (виплати індексації грошового забезпечення, компенсації за додаткову відпустку, тощо).

27 травня 2022 року відповідачем подано клопотання про зупинення провадження у справі.

06 червня 2022 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Тому, якщо військовослужбовець при звільненні не забезпечений усіма видами грошового забезпечення, які йому належать, то він має право не надавати згоду на його виключення зі списків особового складу військової частини та далі перебувати на усіх видах забезпечення відповідної військової частини до дня, коли з ним здійснять повний розрахунок. Крім того, відповідач наголошує на тому, що норми статті 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджуються на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, що узгоджується із судовою практикою Європейського Суду з прав людини у рішенні Меньшакова проти України. Зокрема, відповідач стверджує, що з прийняттям судових рішень статі 116, 117 Кодексу законів про працю України не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що регулюються матеріальними нормами трудового права. Отже, на думку відповідача, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що положення вказаних статей передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума встановлена судом.

Разом із відзивом на виконання вимог ухвали від 09 травня 2022 року відповідачем подано витребувану судом інформацію.

Ухвалою суду від 11 листопада 2022 року в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 02 січня 2019 року № 1 (по стройовій частині) ОСОБА_1 з 05 січня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 з позивачем не було проведено повний розрахунок, у зв`язку із чим ним ініційовано звернення до суду з позовами.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року у справі № 120/277/21-а позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.

Іншим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 120/9948/21-а задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , яким військову частину НОМЕР_1 зобов`язано здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року, виходячи з базового місяця з моменту підвищення посадового окладу 01 січня 2008 року, з урахуванням вже виплаченої суми.

На виконання зазначених судових рішень військовою частиною 11 серпня 2021 року виплачено позивачеві кошти в сумі 4435,66 гривень, а 26 квітня 2022 року - в сумі 77935,19 гривень, що підтверджується виписками з карткового рахунку ОСОБА_1 та не заперечується відповідачем.

Інформаційною довідкою вих. № 361 від 02 червня 2022 року, що складена військовою частиною НОМЕР_1 , підтверджується виплата позивачу у березні 2021 року на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року у справі № 120/7343/20-а коштів в сумі 13690,59 гривень, а в серпні 2021 року позивачу перераховано на картковий рахунок кошти в сумі 4435,66 гривень (на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року у справі № 120/277/21-а).

Окрім того, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року, ухваленого за результатами розгляду адміністративної справи № 120/10352/21-а, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування і виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 січня 2019 року до 11 серпня 2021 року та стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 січня 2019 року по 11 серпня 2021 року в розмірі 19875 гривень. Тобто, вказаним судовим рішенням на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таких виплат, як індексація грошового забезпечення в розмірі 4435,66 гривень (виплата здійснена на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/277/21-а), а також компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки (виплата здійснена на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/7343/20-а).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Водночас право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні гарантоване приписами Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).

При цьому відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Так, у статті 116 КЗпП України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

При цьому частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Таким чином, з огляду на те, що відповідачем остаточний розрахунок з позивачем проведено 26 квітня 2022 року, що свідчить про проведення повного розрахунку поза межами строку, визначеного статтею 116 КЗпП України, тому, на переконання суду, на відповідача слід покласти відповідальність, що передбачена статтею 117 КЗпП України.

Така ж правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та ряду інших.

Разом із тим, визначаючись із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить до виплати позивачеві, суд враховує наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх рішеннях доходила висновку, згідно із яким з урахуванням конкретних обставин справи, що мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Зокрема, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду вказала на таке: "З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні".

Аналогічний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Судом установлено, що відповідачем при виключенні ОСОБА_1 05 січня 2019 року із списків особового складу військової частини НОМЕР_2 не виплачено йому всіх належних сум, адже при розрахунку таких відповідачем не було виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, індексацію грошового забезпечення (в тому числі з урахуванням базового місяця січень 2008 року).

При цьому такі складові грошового забезпечення виплачено позивачеві на виконання судових рішень в березні 2021 року, в серпні 2021 року та в квітні 2022 року.

Разом із тим судом також встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року, ухваленого за результатами розгляду адміністративної справи № 120/10352/21-а, на користь ОСОБА_1 стягнуто з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 січня 2019 року по 11 серпня 2021 року в розмірі 19875 гривень.

Відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід вираховувати, починаючи з 12 серпня 2021 року (наступний день після ухвалення судом рішення в адміністративній справі № 120/10352/21-а) по 26 квітня 2022 року включно (день виплати грошових коштів на виконання рішення суду щодо виплати індексації грошового забезпечення з врахуванням базового місяця січень 2008 року).

При цьому судом не враховуються при визначенні розміру середнього заробітку виплачена індексація грошового забезпечення на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/277/21-а, адже такі суми враховувалися при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при вирішенні Вінницьким окружним адміністративним судом справи № 120/10352/21-а.

Аналогічна правова позиція щодо визначення періоду, за який слід стягувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (у разі якщо такий стягувався вже на підставі іншого судового рішення), наведена у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2022 року у справі № 560/16963/21-а.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок).

Абзацом 3 пункту 2 вказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 Порядку визначено складові, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Натомість, у пункті 4 Порядку йдеться про виплати, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Особливості обрахунку розміру середньої заробітної плати за останні два місяці роботи наведено у пункті 8 Порядку, згідно із яким нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Довідкою-розрахунком військової частини НОМЕР_1 вих. № 360 від 02 червня 2022 року підтверджується те, що в листопаді та в грудні 2018 року (два останні календарні місяці роботи, що передували виключенню позивача зі списків особового складу військової частини) ОСОБА_1 нараховано по 14891,90 гривень за кожен місяць.

З урахуванням приписів пункту 8 Порядку середньоденний розмір заробітної плати позивача становить 488,26 гривень (14891,90 гривень + 14891,90 гривень / 61 календарний день у листопаді та в грудні 2018 року), а середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні складає 125971,08 гривень (488,26*258 календарних днів за період з 12 серпня 2021 року по 26 квітня 2022 року).

Однак, на переконання суду, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить виплаті ОСОБА_1 , у порівнянні із виплаченою сумою грошових коштів на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 120/9948/21-а в частині виплати індексації грошового забезпечення з урахуванням базового місяця січень 2008 року розмірі 77935,19 гривень не можна вважати співмірними, оскільки вони значно перевищують суму таких виплат.

Так, на необхідності застосування судом критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у вказаній постанові, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18, від 12 серпня 2020 року у справі № 400/3151/19 та ряду інших.

За приписами частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,619 (77935,19 гривень (сума виплат за судовим рішенням від 16 листопада 2021 року у справі № 120/9948/21-а) / 125971,08 гривень (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що підлягав би виплаті).

Відтак розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 77976,10 гривень (488,26 гривень (середньоденний розмір заробітної плати позивача) х 0,619 (істотність частки) х 258 (кількість календарних днів за період з 12 серпня 2021 року по 26 квітня 2022 року).

Відтак з врахуванням принципу справедливості та співмірності позивачеві слід виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 серпня 2021 року по 26 квітня 2022 року в розмірі 77976,10 гривень.

При цьому з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача таку суму слід стягнути з військової частини НОМЕР_1 , а не зобов`язувати відповідача її нараховувати та виплатити.

Водночас відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 05 січня 2019 року, з огляду на наведені вище мотиви.

Також слід визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 серпня 2021 року по 26 квітня 2022 року, адже бездіяльність є проявом пасивної поведінки суб`єкта.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зважає на положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною 1 якої визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак, з огляду на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 992,40 гривень, а тому на його користь слід стягнути 496,20 гривень за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Визначаючись з приводу розміру судових витрат, які належить стягнути на користь позивача, суд зважає на приписи статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з частиною 1 якої при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Так, позивач при зверненні до суду з позовом немайнового характеру сплатив судовий збір в розмірі 992,40 гривень, що підтверджується квитанцією від 29 квітня 2022 року.

А тому, задовольняючи позов частково, суд вважає, що половина від суми сплаченого судового збору і є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 серпня 2021 року по 26 квітня 2022 року включно.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 серпня 2021 року по 26 квітня 2022 року в розмірі 77976 (сімдесят сім тисяч дев`ятсот сімдесят шість) гривень 10 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.
Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 )
Відповідач: військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: НОМЕР_4 )

Рішення суду в повному обсязі складено 23.12.2022

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович