Справа № 280/3224/22
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2022-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

06 грудня 2022 року м. Дніпросправа № 280/3224/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,
секретарі судового засідання Давіденко Ю.А.
за участі представника позивача Гребнєва І.І.,

представників відповідачів Пашутова В.Ю., Костюка О.В.,

представника третьої особи Петренко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Командування Медичних сил Збройних Сил України, ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2022 року в адміністративній справі №280/3224/22 (головуючий суддя першої інстанції - Чернова Ж.М., повний текст - 09.08.2022 року) за позовом ОСОБА_2 до Командування Медичних сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ), (третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_3 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач 19.05.2022 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з даним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №58 від 01.05.2022 року;

- поновити його на посаді начальника НОМЕР_4 військового госпіталю (на 100 ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_3 (на 400 ліжок) Медичних сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_5 );

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) на його користь моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.;

- стягнути з 450 військового госпіталю ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_5 ) на його користь різницю невиплаченого у повному обсязі грошового забезпечення за весь період, протягом якого він мав право на нього.

В обґрунтування позову зазначено, що він з 01.05.2017 року проходить службу за контрактом. Наказом командувача Медичних сил Збройних Сил України №106 від 24.12.2021 року був призначений начальником НОМЕР_4 військового госпіталю (на 100 ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_3 (на 400 ліжок) Медичних сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_5 ). Наказом тимчасово виконуючого обов`язки військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №58 від 01.05.2022 року його увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командувача Медичних сил Збройних Сил України. Позивач вважає, що його увільнення відбулось незаконно, без будь-яких правових підстав, оскільки жодної підстави, передбаченої п.116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, в наказі не зазначено. Також, позивач вказує, що в результаті незаконного увільнення зазнав сильне емоційне потрясіння та глибокі душевні страждання. З моменту увільнення позивач постійно знаходиться у стресі. Розуміння того, що у воєнний час військова частина та особовий склад фактично залишилися без керівника викликало відчуття тривоги, безпорадності та роздратованості. Ці обставини призвели до погіршення стану його здоров`я та госпіталізації. Крім того, зазначає, що правова невизначеність його увільнення та тиск трудового колективу військової частини НОМЕР_5 створюють додаткові моральні страждання для нього. Зазначає, що трудовий колектив з даного приводу вже неодноразово висловлював свою позицію, вимагав скасування неправомірного увільнення позивача та недопущення здійснення тиску на колектив. Підтвердженням цього є численні публікації у засобах масової інформації, колективні звернення, заяви, тощо. Крім того, позивач вважає, що незаконне увільнення начальника госпіталю у воєнний час, ще і на прифронтовій зоні підриває налагоджену роботу всього госпіталю, що вкрай негативно впливає на злагодженість роботи оборонного механізму держави.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2022 року провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з 450 військового госпіталю ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 різниці невиплаченого у повному обсязі грошового забезпечення за весь період, протягом якого позивач мав право на нього, закрито.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 2 параграфу §2 наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №58 від 01.05.2022 року.

Поновлено підполковника медичної служби ОСОБА_2 на посаді начальника НОМЕР_4 військового госпіталю (на 100 ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_3 (на 400 ліжок) Медичних сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_5 ) з 02.05.2022 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді допущено до негайного виконання.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - Командування Медичних сил Збройних Сил України подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що командувачем Медичних сил ЗСУ було виконано рішення Головнокомандувача ЗСУ щодо переміщення позивача на вищу посаду в порядку просування по службі, тобто наказом команира ВЧ НОМЕР_1 від 01.05.2022 року №58 позивач був виведений у розпорядження командувача Медичних Сил ЗСУ та подальшому призначений на вищу посаду. Таке переміщення позивача на іншу вищу посаду відбулось за рішенням осадової особи, яка має на це право (дискреційні повноваження). Згідно п.112 Положення №1153/2008 серед підстави для переміщення військовослужбовця на вищу посаду в порядку просування по службі не вимагається його згода на таке переміщення. Апелянт вважає, що суд помилково дійшов висновку про протиправність дій відповідачів та невірно обрав спосіб захисту прав позивача шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень поновити позивача на нижчій посаді - командира ВЧ НОМЕР_5 , з урахуванням того, що наказ №67 від 13.05.2022 року про призначення ОСОБА_2 на вищу посаду не скасований і є чинним на момент прийняття судового рішення. Крім того, зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки суд не залучив до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_1 , який перебуває на посаді командира ВЧ НОМЕР_5 . Прийняте судом рішення про поновлення позивача на посаді командира ВЧ НОМЕР_5 передбачає увільнення ОСОБА_1 , що впливає на його права та законні інтереси.

Також з рішенням суду першої інстанції не погодився ОСОБА_1 (особа, яка до участі у справі не залучалась), подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02.08.2022 року поновлено ОСОБА_2 на посаду, яку апелянт займає з 24.05.2022 року по теперішній час на підставі наказу ІНФОРМАЦІЯ_6 від 01.05.2022 року №58. Командувачем Мед Сил ЗСУ було виконано рішення Головнокомандувача ЗСУ щодо переміщення ОСОБА_2 на вищу посаду в порядку просування по службі, а саме: відповідно до оскаржуваного наказу позивач був виведений у розпорядження командувача Медичних Сил ЗСУ та в подальшому призначений наказом №67 від 13.05.2022 року на вищу посаду у відповідності до вимог плану переміщення військовослужбовців ЗСУ, затвердженого Головнокомандуючим ЗСУ від 29.04.2022 року №321/кц/3625. Вважає, що суд помилково дійшов висновку про протиправність дій відповідачів та невірно обрав спосіб захисту прав позивача шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень поновити позивача на нижчій посаді - командира ВЧ НОМЕР_5 , з урахуванням того, що наказ №67 від 13.05.2022 року про призначення ОСОБА_2 на вищу посаду не скасований і є чинним на момент прийняття судового рішення.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Командування Медичних сил Збройних Сил України, в якому просив вимоги скарги залишити без задоволення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники відповідачів та третьої особи вимоги апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засідання апеляційної інстанції проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не прибув, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Апелянт - ОСОБА_1 подав до апеляційного суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, вимоги апеляційної скарги підтримує.

Відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 01.05.2017 року між ОСОБА_2 та Міністерством оборони України укладено контракт «Про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу» відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України терміном на 5 років (а.с.10-11 т.1).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) №8 від 14.01.2022 року підполковник медичної служби ОСОБА_2 14.01.2022 року прийняв справи та посаду командира військової частини НОМЕР_5 і приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с.14 т.1).

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №58 від 01.05.2022 року підполковника медичної служби ОСОБА_2 началальника 450 військового госпіталю (на 100 ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_3 (на 400 ліжок) Медичних сил Збройних Сил України УВІЛЬНЕНО від займаної посади і ЗАРАХОВАНО у розпорядження командувача Медичних сил Збройних Сил України (а.с.15 т.1).

Згідно тексту наказу, його прийнято вiдповiдно до пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, Плану переміщення вiйськовослужбовців Збройних Сил України затвердженого Головнокомандувачем Збройних Сил України від 29.04.2022 року №321/кц/3625.

Позивач, не погодившись із зазначеним наказом, оскаржив такий наказ до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції зазначив, що спірний наказ не містить в собі жодних визначених пп.1-16 п.116 Положення №1153/2008 підстав для увільнення позивача з посади і зарахування його в розпорядження командувача Медичних сил ЗСУ. Суд дійшов висновку, що увільнення позивача відбулось без правових підстав, а посилання в наказі №58 від 01.05.2022 року лише на п.116 Положення є формальним. Відповідачем не надано доказів того, що станом на момент виникнення спірних правовідносин були наявні визначені законодавством підстави для увільнення позивача з посади. Скасування пункту 2 параграфу 2 спірного наказу має наслідком поновлення позивача на військовій службі та посаді, яку він займав до реалізації цього наказу, що відповідає пункту 232 Положення №1153/2008.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни врегульовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі по тексту - Закон №2232).

Статтею 2 Закону №2232 визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина перша статті 2).

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України (частина друга статті 2).

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (частина третя статті 2).

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина четверта статті 2).

Частиною першою статті 3 Закону №2232 визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України, «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом абз.2 пункту 2 частини 9 статті 23 Закону №2232 під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.

Співвідношення чисельності офіцерського складу за військовими званнями та граничні строки перебування осіб офіцерського складу на посадах у Збройних Силах України та інших військових формуваннях встановлюються відповідно Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі по тексту - Положення №1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Відповідно до абзаців 1 та 2 пункту 12 Положення №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно пп.1 пункту 81 Положення №1153/2008 призначення на посади здійснюється: військовослужбовців, які проходять військову службу (крім військовослужбовців строкової військової служби) - Міністром оборони України та посадовими особами відповідно до номенклатури посад для призначення військовослужбовців (далі - номенклатура посад), яка затверджується Міністром оборони України.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення №1153/2008 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170 (далі по тексту -Інструкція №170).

Відповідно до пункту 1.2. розділу I Інструкції №170 застосування вимог Положення до громадян України здійснюється рішенням посадових осіб, яким надано таке право Положенням.

У разі тимчасової відсутності зазначених посадових осіб рішення з питань проходження військової служби приймається особами, на яких відповідно до письмового наказу покладене тимчасове виконання обов`язків за цими посадами.

Відповідно до абзаців 2, 3 та 7 пункту 4.16 розділу IV Інструкції №170, зарахування військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб здійснюється з урахуванням таких особливостей:

- звільнення з посади і зарахування в розпорядження проводяться за підставами, визначеними пунктом 116 Положення, наказом посадової особи, до номенклатури призначення якої належить посада військовослужбовця, або наказом прямого командира (начальника) цієї посадової особи;

- зарахування проводиться в розпорядження посадової особи, до компетенції якої належить вирішення питання дальшого службового використання військовослужбовця, або, в разі неможливості вирішення цього питання, у розпорядження прямого командира (начальника);

- звільнення з посад і зарахування військовослужбовців у випадку, визначеному підпунктом 1 пункту 116 Положення, проводяться в розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посади, з дня закінчення встановленого строку проведення організаційно-штатних заходів, крім випадку, визначеного пунктом 256 Положення.

Як зазначалось вище, Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №58 від 01.05.2022 року підполковника медичної служби ОСОБА_2 началальника 450 військового госпіталю (на 100 ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_3 (на 400 ліжок) Медичних сил Збройних Сил України УВІЛЬНЕНО від займаної посади і ЗАРАХОВАНО у розпорядження командувача Медичних сил Збройних Сил України (а.с.15 т.1).

Повноваження командира військової частини НОМЕР_1 щодо прийняття наказу (по особовому складу) №58 від 01.05.2022 року позивачем не оскаржується.

Предметом даного позову є правомірність підстав прийняття спірного наказу в частині що стосується позивача, та відповідності іх пункту 116 Положення №1153/2008, на який в наказі наявне посилання.

Так, за змістом пункту 116 Положення №1153/2008 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі:

1) розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців;

2) якщо посада, на яку призначено військовослужбовця, належить до номенклатури призначення нижчої посадової особи і не є вакантною, а також до номенклатури призначення командира військової частини НОМЕР_6 ;

3) пониження у посаді в порядку виконання накладеного дисциплінарного стягнення або призначення на нижчу посаду на підставі висновку атестування, якщо неможливо відразу призначити військовослужбовця на нижчу посаду;

4) повернення депутатів, які є військовослужбовцями, після закінчення строку їх депутатських повноважень;

5) повернення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів;

6) повернення військовослужбовців, які були направлені за кордон для проходження військової служби або навчання, - у разі неможливості призначення на посаду;

7) закінчення строку перебування військовослужбовців на посадах науково-педагогічних і наукових працівників вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, науково-дослідних установ та необрання їх на зазначені посади за результатами нового конкурсу;

8) скасування допуску до державної таємниці - до вирішення питання дальшого проходження військової служби;

9) відрахування слухача денної форми навчання з вищого навчального закладу;

10) визнання військовослужбовця військово-лікарською комісією непридатним чи обмежено придатним до військової служби - до звільнення з військової служби;

11) якщо в особливий період випускники вищих військових навчальних закладів або військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти після завершення навчання не можуть бути безпосередньо призначені на посади;

11-1) офіцери запасу, призвані на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, - до призначення на посади;

11-2) припинення повноважень Міністра оборони України, на посаду патронатної служби якого був призначений військовослужбовець, - у разі неможливості призначення на посаду;

11-3) перебування з близькими особами у прямому підпорядкуванні, якщо протягом місяця з моменту виникнення таких обставин неможливо призначити на посаду, що виключає пряме підпорядкування;

12) навчання військовослужбовців за денною формою у вищому навчальному закладі іншого військового формування - до закінчення навчання;

12-1) відсторонення військовослужбовця від посади під час досудового розслідування або судового провадження - до закінчення строку застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження або до його скасування в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України;

13) якщо стосовно військовослужбовців застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні, до скасування чи зміни запобіжного заходу або до винесення судом вироку чи відбування покарання;

14) якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі;

15) якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення;

16) перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку - за медичними показниками) - до закінчення відпустки по догляду за дитиною.

Військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.

Військовослужбовці, які зараховані в розпорядження відповідно до підпунктів 1 - 12-1 цього пункту, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають.

Військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).

Як вбачається з наведеної норми, зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання, може мати як позитивні, так і негативні підстави такого зарахування.

Тобто, з тексту спірного наказу не можливо встановити що саме стало підставою для зарахування позивача у розпорядження командувача Медичних сил Збройних Сил України, оскільки Наказ т.в.о. командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) №58 від 01.05.2022 року містить лише посилання на п.116 Положення №1153/2008, без конкретики підпункту зазначеної норми або його формулювання.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Складовою верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми й забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними.

Вказана правова позиція викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011).

Зазначена позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також, у рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі, в разі необхідності, регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» суд наголошує: Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія.

Як зазначалось вище, визначені підпунктами 1-16 пункту 116 Положення №1153/2008 обставини відсутні у спірному наказі, доказів протилежного відповідачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Як зазначалось вище, спірний же наказ про увільнення позивача із займаної посади взагалі не містить не тільки стислого викладу обставин такого увільнення, а навіть посилання на конкретний підпункт пункту 116 Положення №1153/2008.

Зазначене не є формальними і незначними недоліками, як помилково вважає відповідач та третя особа, оскільки особа, відносно якої приймається будь-яке рішення (наказ), зокрема про увільнення із займаної посади, повинна знати і розуміти, які саме підстави слугували прийняттю того чи іншого наказу відносно неї, пункт 116 Положення №1153/2008 містить загалом 20 підпунктів (з урахуванням п.п.11-1, 11-2, 11-3, 12-1) підстав зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання.

Відсутність у наказі цих обов`язкових складових порушує право особи бути обізнаною, на підставі чого прийнято наказ, і не дає суду можливості об`єктивно визначити наявність чи відсутність правомірних підстав прийняття такого наказу.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі та представників відповідачів та третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції на те, що відсутність обов`язкових складових спірного наказу є незначними недоліками «оформлення» спірного наказу, колегія суддів вважає необгрунтованими та такими, що не відповідають вимогам рішення суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційний суд зазначає, що за відсутності в наказі викладу підстав увільнення позивача із займаної посади (підстав зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання), суд не вправі самостійно встановлювати такі обставини та визначати підстави увільнення, оскільки це є виключною компетенцією суб`єкта, який виносить наказ про увільнення із займаної посади.

Відсутність же в наказі його обов`язкових складових виключає можливість дослідження обставин правомірності прийняття спірного наказу.

Враховуючи викладені вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд погоджується із висноском суду першої інстанції про протиправність пункту 2 параграфу 2 наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 58 від 01.05.2022 року, у зв`язку з чим наказ в цій частині є протиправним та належить скасуванню.

Скасування пункту 2 параграфу 2 оскарженого наказу має наслідком поновлення позивача на військовій службі та посаді, яку він займав до реалізації спірного наказу, як вірно зазначив суд першої інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про протиправність дій відповідачів та невірно обрав спосіб захисту прав позивача шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень поновити позивача на нижчій посаді - командира ВЧ НОМЕР_5 , з урахуванням того, що наказ №67 від 13.05.2022 року про призначення ОСОБА_2 на вищу посаду не скасований і є чинним на момент прийняття судового рішення.

Апеляційний суд таке посилання до уваги не приймає, оскільки наказ №67 від 13.05.2022 року прийнятий в часі пізніше спірного у даній справі наказу №58 від 01.05.2022 року, а тому не впливає на висновки суду щодо протиправності спірного наказу.

Судом першої інстанції також встановлено, що наказом командира ВЧ НОМЕР_3 від 27.05.2022 року №86 про результати службового розслідування за порушення вимог статей 19, 65, 68 Конституції України, абзацу 2 статті 11, статей 16, 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, вимог наказу Міністерствa oбopoни України «Про затвердження Інструкції про порядок допуску журналістів, працівників засобів масової iнформацiї на об`єкти Міністерства оборони України» від 14.06.2012 року №399, вимог пунктів 714-731 постанови КМУ від 18.12.2013 року №939 (зі змiнами) «Про затвердження порядку органiзацiї та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на пiдприємствах, в установах i органiзацiях», телеграм крмандира військово частини НОМЕР_3 від 18.03.2022 року №510/17/1579, підполковнику медичної служби ОСОБА_2 оголошено догану.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 21.06.2022 року №39 про результати службового розслідування, за порушення вимог статей 19, 65, 68 Конституції України, абзацу 2 статті 11, статей 16, 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, вимог наказу Міністерствa oбopoни України «Про затвердження Інструкції про порядок допуску журналістів, працівників засобів масової iнформацiї на об`єкти Міністерства оборони України» від 14.06.2012 року №399, вимог пунктів 714-731 постанови КМУ від 18.12.2013 року №939 (зі змiнами) «Про затвердження порядку органiзацiї та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на пiдприємствах, в установах i органiзацiях», вимог окремого доручення командира військової частини НОМЕР_1 від 08.04.2022 року №510/15/1918, начальнику відділу військової медицини оперативно-медичного управлiння Військової частини НОМЕР_7 підполковнику медичної служби ОСОБА_2 , під час виконання ним обов`язкiв командира військової частини НОМЕР_7 , оголошено сувору догану (а.с.173-174 т.1).

Підстави, порядок та результати вказаних службових розслідувань відносно ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції не досліджуються та не аналізуються, оскільки такі службові розслідування не стосується предмету позову, та результати службового розслідування не були підставою прийняття спірного наказу №58 від 01.05.2022 року.

Крім того, питання правомірності наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №39 від 21.06.2022 року та наказу командира військової частини ВЧ НОМЕР_3 №86 від 27.05.2022 року є предметом оскарження в Дніпропетровському окружному адміністративному суді у справах №160/10838/22 та №160/10841/22 відповідно.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність наказу № 58 від 01.05.2022 року.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову в цій частині.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2022 року в адміністративній справі №280/3224/22 в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині рішення суду першої інстанції не перевіряється.

Стосовно апеляційної скарги ОСОБА_1 (особа, яка до участі у справі не залучалась) апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Як зазначалось вище, рішенням суду першої інстанції визнано протиправним та скасовано пункт 2 параграфу §2 наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №58 від 01.05.2022 року та поновлено підполковника медичної служби ОСОБА_2 на посаді начальника НОМЕР_4 військового госпіталю (на 100 ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_3 (на 400 ліжок) Медичних сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_5 ) з 02.05.2022 року.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 поновлено на посаду, яку апелянт займає з 24.05.2022 року по теперішній час, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки питання проходження служби ОСОБА_1 є його взаємовідношеннями з відповідачами, що не є предметом розгляду в данній справі.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що судовим рішенням у справі №280/3224/22 питання про будь-які права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувались.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 305 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та обгрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 305, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2022 року в адміністративній справі №280/3224/22 закрити.

Апеляційну скаргу Командування Медичних сил Збройних Сил України залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2022 року в адміністративній справі №280/3224/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2022 року.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак