Справа № 160/16725/22
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2022-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в якому, з урахуванням уточнень, просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву від 29.09.2022 року ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу періоди з 28.02.1977 р. по 02.06.1977 p., з 02.06.1980 р. по 07.12.1982 p., з 09.03.1984 р. по 01.07.1988 р. та з 04.07.1988 р. по 09.02.1990 р.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року прийнято до свого провадження вказану справу та згідно ч.2 ст.257 КАС України ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За приписами ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст.ст.258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_4 , виданий 13.11.2020р., копія якого наявна в матеріалах справи.
Відповідно до Свідоцтва серія НОМЕР_2 видано ОСОБА_1 в тому, що він навчався з 28.02.1977 по 02.06.1977 в Чимпентській об`єднаній технічній школі ДОСААФ про програмі підготовки водіїв автомобілів 3-го класу та на випускних екзаменах згідно акту № 18 від 17.06.1977 р. отримав наступні оцінки: 1) з влаштування та технічного обслуговування автомобілів відмінно; 2) з правил дорожнього руху відмінно; 3) з водіння автомобіля відмінно. Присвоєно кваліфікацію водія автомобіля 3-го класу та видано посвідчення НОМЕР_5 від 22.06.1977 р.
В трудовій книжці ОСОБА_1 , НОМЕР_1 містяться наступні записи про трудову діяльність позивача, зокрема:
- 02.06.1980р. прийнятий в РСУ водієм 3-го класу (до Ариської ремонтно-будівельної ділянки). Наказ № 38ст04 - 80 p.;
- 26.07.1981p. присвоєна кваліфікація водія 2-го класу. Наказ 27 від 26.07.1981р;
- 07.12.1982р. звільнений за власним бажанням. Наказ № 91 від 09.12.1982р;
- 09.03.1984р. прийнятий на роботу майстром сапожної майстерні ст.Кривий Ріг -Головний ОРС Криворізького відділення. Наказ № 225 від 06.03.1984р. Звільнений 01.07.1988р. за власним бажанням. Наказ № 2034 від 12.09.1988р.
- 04.07.1988р. прийнятий на роботу до кооперативу громадського харчування «Южний» на посаду голови кооперативу. При ОРС НОД-2 Придніпровської залізної дороги. Наказ № 6 від 27.03.1988p.;
- 09.02.1990p. звільнений в зв`язку з закриттям кооперативу. На підставі протоколу зборів членів кооперативу про його закриття. Наказ № 5 від 05.01.1990 р.
29 вересня 2022 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано: період навчання з 28.02.1977 по 02.06.1977, згідно свідоцтва НОМЕР_2 від 22.06.1977, оскільки не вказана отримана кваліфікація після його закінчення; період роботи з 02.06.1980 по 07.12.1982, так як в трудової книжці НОМЕР_3 дата на прийняття зазначена не повна; період роботи з 04.07.1988 по 09.02.1990, оскільки в трудової книжці НОМЕР_3 перевищений термін між датою прийняття та датою наказу на прийняття; період підприємницької діяльності з 01.02.2001 по 31.12.2003, відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця, оскільки заявником не надані підтверджуючі документи, а саме спеціальний торговий патент, або свідоцтво про сплату єдиного податку, або патент про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян або довідку про сплату страхових внесків. Для зарахування періодів роботи необхідно надати уточнюючі довідки.
Додатковий коментар: у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років.
Враховуючи зазначене, вирішено: відмовити в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Вважаючи рішення відповідача-2 про відмову у призначенні пенсії протиправним, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
У преамбулі Закону України «Про пенсійне забезпечення» зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Згідно із статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - за цим Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Частиною першою статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Згідно із статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до чинного законодавства, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Також, у відповідності до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Тобто, за приписами наведеної норми уточнюючі довідки для підтвердження стажу необхідно надавати лише в разі коли відсутні відповідні відомості в трудовій книжці.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в Постанові від 21.02.2020 р. у справі № 307/3091/16-а (№ рішення в ЄДРСР 87779295), відповідно до якої - для надання документів на підтвердження наявного трудового стажу законодавцем встановлений алгоритм дій, що йдуть у певній послідовності. Зокрема, основним документом, що підтверджує трудовий стаж, визначено трудову книжку. За її відсутності черговим елементом для підтвердження стажу виступають: дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За неможливості підтвердити наявний трудовий стаж будь-якими документами, законодавцем передбачено останній по черговості спосіб, а саме: встановлення трудового стажу на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Судом встановлено, що 29.09.2022р. позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, надавши відповідний пакет документів.
Позивач звернувся до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії за віком, досягнувши на день звернення віку 63 роки.
Так, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком, відповідач-2 в оскаржуваному рішенні зазначає, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано: період навчання з 28.02.1977 по 02.06.1977, згідно свідоцтва НОМЕР_2 від 22.06.1977, оскільки не вказана отримана кваліфікація після його закінчення; період роботи з 02.06.1980 по 07.12.1982, так як в трудової книжці НОМЕР_3 дата на прийняття зазначена не повна; період роботи з 04.07.1988 по 09.02.1990, оскільки в трудової книжці НОМЕР_3 перевищений термін між датою прийняття та датою наказу на прийняття; період підприємницької діяльності з 01.02.2001 по 31.12.2003, відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця, оскільки заявником не надані підтверджуючі документи, а саме спеціальний торговий патент, або свідоцтво про сплату єдиного податку, або патент про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян або довідку про сплату страхових внесків.
Щодо не зарахування відповідачем стажу роботи позивача за період з 02.06.1980 по 07.12.1982 та з 04.07.1988 по 09.02.1990, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що в трудовій книжці ОСОБА_1 , НОМЕР_1 містяться наступні записи про трудову діяльність позивача, зокрема:
- 02.06.1980р. прийнятий в РСУ водієм 3-го класу (до Ариської ремонтно-будівельної ділянки). Наказ № 38ст04 - 80 p.;
- 26.07.1981p. присвоєна кваліфікація водія 2-го класу. Наказ 27 від 26.07.1981р;
- 07.12.1982р. звільнений за власним бажанням. Наказ № 91 від 09.12.1982р;
- 04.07.1988р. прийнятий на роботу до кооперативу громадського харчування «Южний» на посаду голови кооперативу. При ОРС НОД-2 Придніпровської залізної дороги. Наказ № 6 від 27.03.1988p.;
- 09.02.1990p. звільнений в зв`язку з закриттям кооперативу. На підставі протоколу зборів членів кооперативу про його закриття. Наказ № 5 від 05.01.1990 р.
Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої Постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 р. № 162 (яка діяла протягом спірних періодів роботи позивача): п.2.2 - Заповнення трудової книжки вперше поводиться адміністрацією підприємства в присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. п.2.3 - Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після винесення наказу (розпорядження) , але не пізніше тижневого строку, а при звільненні - в день звільнення і мають точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» - відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Таким чином, суд зазначає, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права. Обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначення пенсії, у недоліках таких записів.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в Постанові від 06.02.2018 року у справі №677/277/17.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в Постанові від 21.02.2018 року по справі №687/975/17 зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та позивач не може нести відповідальності за правильність заповнення його трудової книжки.
Крім того, відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Таким чином, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в трудовій книжці позивача є записи про відповідний трудовий стаж, зокрема, за спірні періоди з відомостями, які відповідають вимогам законодавства.
При цьому, записи за спірні періоди в трудовій книжці НОМЕР_1 зроблено чітко, зрозуміло та без будь-яких виправлень та неточностей з посиланням на відповідні накази, відсутні ознаки підчисток та підробок, у зв`язку з чим неповне або неточне зазначення дати наказу про прийняття на роботу, та перевищення терміну між датою прийняття та датою наказу про прийняття на роботу, не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні зазначених періодів роботи до страхового стажу.
Суд зазначає, що в трудовій книжці зазначено дату прийняття на роботу ОСОБА_2 «02.06.1980 р.», що суперечить доводам представника відповідача про те, що за період роботи з 02.06.1980 по 07.12.1982 в трудовій книжці НОМЕР_3 «дата про прийняття зазначена не повна».
Таким чином, суд зазначає, що стаж роботи позивача за період з 02.06.1980 по 07.12.1982 та з 04.07.1988 по 09.02.1990 має бути зарахований до страхового стажу, оскільки підтверджується даними трудової книжки, у зв`язку з чим, пенсійним органом протиправно не зараховано вказаний спірний період до страхового стажу позивача.
Щодо не зарахування страхового стажу позивача за період з 09.03.1984 р. по 01.07.1988 р., суд зазначає наступне.
Відповідно до оскаржуваного рішення про відмову у призначенні від 06.10.2022 р. страховий стаж ОСОБА_2 становить 13 років 10 місяців 23 дні. Щодо періоду роботи позивача з 09.03.1984 р. по 01.07.1988 р. відомості про зарахування стажу або його не зарахування у рішенні відсутні, тобто жодних обґрунтувань не зарахування даного періоду роботи до стажу роботи позивача в оскаржуваному рішенні про відмову у призначенні пенсії не зазначено.
У відзиві на позовну заяву, відповідач-1 посилається на те, що вказаний період неможливо зарахувати, оскільки запис завірений не належним чином (нечитабельна печатка).
Суд зазначає, що у вказаній вище трудовій книжці позивача НОМЕР_1 , містяться наступні записи про трудову діяльність останнього, зокрема: - 09.03.1984р. прийнятий на роботу майстром сапожної майстерні ст.Кривий Ріг -Головний ОРС Криворізького відділення. Наказ № 225 від 06.03.1984р. Звільнений 01.07.1988р. за власним бажанням. Наказ № 2034 від 12.09.1988р.
В трудовій книжці позивача є записи про відповідний стаж за період з 09.03.1984р. по 01.07.1988p., які відповідають вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58.
При цьому, суд враховує відсутність вини позивача у наявних зауваженнях щодо заповнення записів у його трудовій книжці відносно спірного періоду роботи, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб, тому це не може позбавити громадян конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання надання пенсії за віком.
Записи за спірні періоди в трудовій книжці зроблено чітко, зрозуміло та без будь-яких виправлень та неточностей з посиланням на відповідні накази, відсутні ознаки підчисток та підробок, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що зазначений період роботи позивача з 09.03.1984 р. по 01.07.1988 р. має бути зарахований до страхового стажу.
Щодо не зарахування страхового стажу позивача за період 28.02.1977 по 02.06.1977, суд зазначає наступне.
Відповідно до Свідоцтва серія НОМЕР_2 видано ОСОБА_1 в тому, що він навчався з 28.02.1977 по 02.06.1977 в Чимпентській об`єднаній технічній школі ДОСААФ про програмі підготовки водіїв автомобілів 3-го класу та на випускних екзаменах згідно акту № 18 від 17.06.1977 р. отримав наступні оцінки: 1) з влаштування та технічного обслуговування автомобілів відмінно; 2) з правил дорожнього руху відмінно; 3) з водіння автомобіля відмінно. Присвоєно кваліфікацію водія автомобіля 3-го класу та видано посвідчення НОМЕР_5 від 22.06.1977 р.
Згідно п. «д» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Таким чином, суд зазначає, що період з 28.02.1977 по 02.06.1977 має бути зарахований до страхового стажу позивача, оскільки підтверджується відповідним свідоцтвом про проходження навчання НОМЕР_2 .
Єдиною підставою незарахування стажу позивача за період з 28.02.1977 по 02.06.1977 відповідно до оскаржуваного рішення про відмову у призначенні пенсії є відсутність в свідоцтві НОМЕР_2 відомостей про отриману кваліфікацію, проте вказані доводи відповідача не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи, оскільки в свідоцтві НОМЕР_2 зазначено отриману кваліфікацію.
Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що надання особою до пенсійного органу документів та уточнюючих довідок на підтвердження наявного трудового стажу при призначенні пенсії потрібно лише в тих випадках, коли відсутня трудова книжка або відповідні записи в ній.
Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача періоди з 28.02.1977 р. по 02.06.1977 p., з 02.06.1980 р. по 07.12.1982 p., з 09.03.1984 р. по 01.07.1988 р. та з 04.07.1988 р. по 09.02.1990 р., що на переконання суду, є безумною підставою для зобов`язання відповідача зарахувати до стажу позивача вказані періоди.
Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (у редакції протоколів № 11 та № 14 (04 листопада 1950 року)) визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
За таких обставин для належного захисту порушеного права, суд вважає за можливе зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 29.09.2022 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, як суб`єкта владних повноважень, який прийняв протиправне рішення, на користь позивача сплачену ним суму судового збору у розмірі 992,40грн.
Керуючись ст.ст. 241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди: з 28.02.1977 р. по 02.06.1977 p., з 02.06.1980 р. по 07.12.1982 p., з 09.03.1984 р. по 01.07.1988 р. та з 04.07.1988 р. по 09.02.1990 р.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 29.09.2022 року, з врахуванням висновків суду в даній справі.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Турлакова