Справа № 320/2185/22
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2022-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року № 320/2185/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

УСТАНОВИВ:

до суду звернулась ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (, адреса: 08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, буд. 10), у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови у переведенні ОСОБА_1 із пенсії по інвалідності 1 групи загального захворювання на пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 21.01.2022 N 21 про відмову у перерахунку пенсії по інвалідності за нормами Закону України від 16.12.93 N 3723-XII "Про державну службу";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити, здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 18.01.2022 пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" у розмірі 60 % заробітку, зазначеного у довідці від 11.01.2022 N 60/30-11 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця та довідці від 11.01.2022 N 60/30-12 про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби за грудень місяць 2022 року, видані управлінням фінансів Обухівської районної державної адміністрації Київської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем протиправно було відмовлено їй у переведені з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV на пенсію по інвалідності згідно із Законом України "Про державну службу" №3723-XII. Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача, тому звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 14.02.2022 у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін та проведення судового засідання і запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

До суду від Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області надійшов відзив на адміністративний позов, відповідно до якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачем в межах чинного законодавства правомірно було відмовлено позивачці в призначенні та переведені пенсії по інвалідності.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Судом встановлено, що позивач отримує пенсію по інвалідності першої групи (загальне захворювання) відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_3 від 05.11.2019 та довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ №0765876.

Як вбачається з трудової книжки позивача серії НОМЕР_4 , 11.05.1993 вона прийнята тимчасово на посаду головного ревізора-інспектора у Богуславському райфінвідділі Київської області (наказ №1 від 11.05.1993), 28.03.1994 позивач прийняла присягу державного службовця, 04.02.2021 позивач звільнена з займаної посади начальника відділу доходів бюджету та бухгалтерського обліку (наказ від 04.02.2021 №4-к).

Стаж державної служби у позивачки станом на 11.01.2021 складає 27 років, про що зазначено у довідці Управління фінансів Обухівської районної державної адміністрації №60/30-11 від 11.01.2022.

З матеріалів справи вбачається, що 18.01.2022 позивач звернулась до відповідача з заявою про переведення її з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу", проте 21.01.2022 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області було винесено рішення №21 про відмову позивачці в призначені та переведенні її пенсії, та зазначено, що призначення та переведення на пенсію по інвалідності не передбачено, у зв`язку з відсутністю законних підстав позивач не набула віку 60 років.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначає Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до пункту 2 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-XII (далі - Закон №3723-XII), крім статті 37, що застосовується до осіб зазначених у пункті 10 і 12 цього розділу.

Пунктами 10, 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 закону України "Про державну службу" N 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 закону України "Про державну службу" №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII, у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною першою статті 37 Закону №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року N 1058-IV (далі - Закон N 1058-IV), за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Частиною дев`ятою статті 37 Закону №3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону №1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі (частина дванадцята статті 37 Закону №3723-XII).

Судом встановлено, що трудовий стаж позивачки на державній службі складає 27 років, з 16.05.2019 їй встановлено I групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ №0765876.

Оскільки позивачка є інвалідом I групи, має стаж на посаді державної служби понад 10 років, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, то суд вважає, що позивачка має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі статтею 37 Закону №3723-XII, та, відповідно, правові підстави для переведення з пенсії по інвалідності призначеної відповідно до Закону №1058-VI, на пенсію державного службовця по інвалідності відповідно до Закону №3723-XII.

Посилання відповідача на статтю 90 Закону №889-VIII, відповідно до якої пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону №1058-IV суд вважає безпідставним, оскільки позивачка має право на призначення пенсії по інвалідності за правилами пунктів 10, 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положень" Закону №889-VIII, якими не передбачено нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у рішенні від 13 лютого 2019 року у зразковій справі №822/524/18 (Пз/9901/23/18).

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 06 грудня 2019 року №1366 про відмову в переведенні та призначені позивачці пенсії по інвалідності за нормами Закону України "Про державну службу" є протиправним та підлягає скасуванню.

Приймаючи рішення суд зважає на те, що протиправність оскаржуваного рішення встановлена, а наведені на його користь обґрунтування відповідача свідчать про довільне тлумачення норм законодавства України, чим порушують права позивача на призначення, переведення та виплату пенсії по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII.

Враховуючи визнання протиправним та скасування рішення №21 від 21.01.2022, підлягає задоволенню похідна вимога щодо зобов`язання відповідача з часу звернення з заявою 18.01.2022, перевести та призначити позивачці пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу у розмірі 60 % заробітку, зазначеного у довідці від 11.01.2022 N 60/30-11 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця та довідці від 11.01.2022 N 60/30-12 про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби за грудень місяць 2021 року, які видані управлінням фінансів Обухівської районної державної адміністрації Київської області, суд зазначає таке.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач у відповідь на заяву позивача про призначення пенсії вказав на відсутність правових підстав для такого призначення. Відтак, спору щодо розміру пенсійних виплат у цій справі, не існує.

Також, відповідач ще не ухвалював жодного рішення на виконання цього рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині будуть порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити, як передчасної.

Щодо заявленого позивачем клопотання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, а саме шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення суду, слід зазначити наступне.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах визначено статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, за приписами частини першої та другої якої суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до частини восьмої цієї ж статті судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

Зазначеній нормі кореспондують положення пункту 1 частини шостої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими у резолютивній частині рішення у разі необхідності вказується про порядок і строк виконання рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої інстанції може під час прийняття рішення у справі. Такий контроль здійснюється судом першої інстанції шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання рішення суду, а в разі неподання такого звіту - шляхом встановлення нового строку для подання звіту та накладення штрафу. Таким чином, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення, є правовим наслідком судового рішення і саме в його резолютивній частині повинен бути вказаний обов`язок подати звіт, оскільки встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може лише під час прийняття рішення у справі.

Разом з тим, вказаною нормою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Тобто, суд наділений правом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення лише у випадку, коли існують беззаперечні докази нехтування відповідачем вимогам суду.

Однак, за змістом позову відсутні будь-які ґрунтовні пояснення щодо необхідності встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в контексті спірних правовідносин даної адміністративної справи.

З огляду на наведене, суд робить висновок про відсутність правових підстав для задоволення клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, з дня набрання законної сили, у порядку передбаченому статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до частини восьмої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Тому, з огляду на наведене, суд звертає увагу позивача на те, що спонукання чи примус відповідача до фактичного виконання рішення можливі, зокрема, в порядку, передбаченому статями 287, 382 та 383 Кодексу адміністративного судочинства України, однак станом на сьогодні, з підстав зазначених вище, у суду відсутні підстави для вжиття заходів судового контролю, передбачених статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, а отже в задоволенні відповідного клопотання позивача належить відмовити.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, а доказів понесення нею інших судових матеріали справи не містять, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 73 - 77, 90, 94, 241, 245, 246, 250, 259 - 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 21.01.2022 №21 про відмову в переведенні та призначені ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за нормами Закону України "Про державну службу".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (; адреса: вул. Андрія Саєнка, буд. 10, м. Фастів, Київська область, 08500) з 18.01.2022 призначити, здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) пенсію по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу".

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 22.12.2022.

Суддя Панченко Н.Д.