Справа № 440/10772/22
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2022-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі
26 грудня 2022 рокум. ПолтаваСправа № 440/10772/22

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Довгопол М.В., розглянувши матеріали позовної заяви Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу,
В С Т А Н О В И В:

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтава звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності командування Військової частини НОМЕР_1 щодо не скасування наказу Військової частини НОМЕР_1 від 10.09.2022 № 239 та не надання своєчасної і повної відповіді на запит ТУ ДБР у м. Полтаві; визнання протиправним та скасування наказу Військової частини НОМЕР_1 від 10.09.2022 № 239.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що командиром військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 08.09.2022 № 5/7459 видано наказ (по стройовій частині) від 10.09.2022 № 239, згідно з яким солдата по мобілізації ОСОБА_1 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначено на посаду солдата резерву запасної роти. Водночас ОСОБА_1 з жовтня 2019 року і по теперішній час проходить службу в органах Державного бюро розслідувань, зокрема, ТУ ДБР у м. Полтаві, та має виконувати завдання, покладені на Державне бюро розслідувань, а саме, запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, в тому числі злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військових злочинів), при цьому відповідно до положень статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» військовозобов`язані працівники Державного бюро розслідувань не підлягають призову на військову службу під час мобілізації навіть за їх згодою. У зв`язку із зазначеним ТУ ДБР у м. Полтаві направлено лист від 15.09.2022 за № 12094-22/15-06 командиру військової частини НОМЕР_1 щодо скасування наказу від 10.09.2022 № 239, відповіді на який не надано. Також ТУ ДБР у м. Полтаві повторно направлено командиру військової частини НОМЕР_1 лист від 26.09.2022 № 12820/22/15-06 з проханням направити на адресу ТУ ДБР у м. Полтаві з урахуванням наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.09.2022 № 169 відповідні документи, які засвідчують факт виключення солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а також доведення до неї під розпис вищевказаних документів, на який отримано лист військової частини НОМЕР_1 від 20.10.2022 за № 1/37/5200 із зазначенням, що станом на 11.10.2022 солдат по мобілізації ОСОБА_1 не виключена із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з відсутністю законних підстав. Вказане, на переконання позивача, свідчить про порушення командуванням військової частини НОМЕР_1 вимог статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що в свою чергу призводить до порушення вимог Закону України «Про Державне бюро розслідувань», як правоохоронного органу та втручання у його діяльність, і така бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та чинність наказу від 10.09.2022 № 239 прямо порушують інтереси ТУ ДБР у м. Полтаві, ставлячи під загрозу проведення слідчим ОСОБА_1 досудових розслідувань кримінальних проваджень, а також виконання функцій ТУ ДБР у м. Полтаві із забезпечення національної безпеки і територіальної цілісності, запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.
Вирішуючи питання, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства, суд дійшов таких висновків.
Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).
Згідно з положеннями статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України до публічної служби належить, зокрема, військова служба.
Предметом спору, з яким Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду, є бездіяльність командування Військової частини НОМЕР_1 щодо не скасування наказу Військової частини НОМЕР_1 від 10.09.2022 № 239 та не надання своєчасної і повної відповіді на запит ТУ ДБР у м. Полтаві, а також власне наказ Військової частини НОМЕР_1 від 10.09.2022 № 239.
Із змісту позовної заяви слідує, що наказом (по стройовій частині) Військової частини НОМЕР_1 від 10.09.2022 № 239 солдата по мобілізації ОСОБА_1 призначено на посаду солдата резерву запасної роти.
Таким чином, наказ Військової частини НОМЕР_1 від 10.09.2022 № 239 є актом індивідуальної дії, оскільки не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи щодо проходження військової служби громадянкою ОСОБА_1 та адресований саме цій особі.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС України у публічно-правових спорах із суб`єктом владних повноважень такий спір виникає у зв`язку з виконанням або невиконанням суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій відносно іншого суб`єкта.
Суд зазначає, що позовну заяву ТУ ДБР у м. Полтаві подано не як суб`єктом владних повноважень, а як юридичною особою, інтереси якої порушено бездіяльністю і рішенням відповідача.
Проте, спірний наказ Військової частини НОМЕР_1 від 10.09.2022 № 239 прийнятий щодо солдата по мобілізації ОСОБА_1 та проходження нею публічної служби, відтак не стосується прав, свобод та/або інтересів позивача.
Відповідно і бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не скасування наказу від 10.09.2022 № 239, і не надання відповіді на запит позивача щодо скасування вказаного наказу не тягнуть юридичних наслідків саме для позивача.
Зазначений у позовній заяві інтерес ТУ ДБР у м. Полтаві щодо проведення слідчим ОСОБА_1 досудових розслідувань кримінальних проваджень, а також виконання функцій ТУ ДБР у м. Полтаві із забезпечення національної безпеки і територіальної цілісності, запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, не має прямого причинно-наслідкового зв`язку із оспорюваними бездіяльністю та наказом Військової частини НОМЕР_1 від 10.09.2022 № 239.
Отже, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем відсутній юридичний спір, оскільки Військова частина НОМЕР_1 не здійснювала відносно позивача публічно-владних управлінських функцій, що, своєю чергою, не породжує для нього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом, адже для ефективного захисту порушених прав необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між стверджуваним порушенням та способом захисту прав або інтересів.
Суд зауважує, що обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки, при цьому такі обмеження є запобіжником для недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) осіб, яких такі індивідуальні акти стосуються.
Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 14 березня 2018 року у справі № 9901/22/17, від 06 та 12 червня 2018 року у справах № 800/489/17 та № 800/587/17 відповідно, від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 9901/26/21, від 02 лютого 2022 року у справі № 9901/256/21.
Враховуючи викладене, позов ТУ ДБР у м. Полтаві не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Частиною шостою зазначеної статті передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
Отже, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу.
При цьому суд виходить з того, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства», слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Оскільки розгляд цього спору перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду, підстав для роз`яснення позивачеві до суду якої юрисдикції належить його вирішення немає.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
На підставі викладеного, керуючись статтею 170 Кодексу адміністративного судочинства України,
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу.
Роз`яснити, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.
Копію ухвали направити особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.
Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Другого апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.В. Довгопол