Справа № 640/23366/21
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2022-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є., Собківа Я.М., за участю секретаря: Висоцького А.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "07" червня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути на свою користь 139 597,25 гривень, що складається з 31 049,35 гривень - 3% річних за несвоєчасну виплату, 58 547, 90 грн. - інфляційні втрати (упущена вигода), 50 000.00 гривень - моральна шкода.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що в період між первинною відмовою у виплаті одноразової грошової допомоги у 2018 році та датою виплати допомоги за другим рішенням (про призначення виплати) є періодом цивільно-правової відповідальності МО України, та за цей період відповідач має за правилами цивільного законодавства (ст. 625 ЦКУ) сплатити позивачу упущену вигоду - 3% річних, інфляційні втрати та кошти на відшкодування моральної шкоди. Вказаний період позивач кваліфікує як прострочення виконання зобов`язання з призначення одноразової грошової допомоги за період з 08.06.2018 по 24.11.2020.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від "07" червня 2022 р. в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 23.05.18 у справі N 742/1876/15-ц, дійшов висновку, що враховуючи правову природу коштів, які виплачуються на підставі Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей", які є гарантованою державою виплатою, а не сплатою суми боргу, то до спірних правовідносин стаття 625 ЦК України не застосовується.

Щодо стягнення моральної шкоди, то вона не заявлена разом із вимогою вирішити публічно-правовий спір (скасувати рішення, визнати протиправними дії чи бездіяльність), як того вимагають положення КАС України (п. 6 ч. 1 ст. 5 КАСУ), що вказує на обрання неналежного способу захисту. Більш того, відсутні підстави для висновку про винну поведінку відповідача, яка б зумовлювала можливість стягнення моральної шкоди. Прийняття помилкового рішення, яке було скасовано судом, не є підставою для висновку про зворотне та стягнення моральної шкоди, завдання якої у даному випадку не доведено належними та допустимими доказами.

Позивач, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

На думку скаржника, судом першої інстанції належним чином не взято до уваги норми матеріального права та не враховано, що у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2020 року у справі № 640/875/19, а тому висновки суду про те, що відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 статті 625 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин, не гуртуються на вимогах закону. Отже, оскільки відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, виплативши позивачу вказану в судовому рішенні суму коштів лише 23.12.2020, то у останнього виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є інвалідом третьої групи, учасником бойових дій, безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в період з 06.10.2014 по 19.12.2014 та з 29.12.2014 по 24.02.2015, що підтверджується Довідкою № 2066 від 05.05.2015.

11.11.2015 позивачу встановлено 20% втрати працездатності без встановлення інвалідності, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.

Надалі, з 14.03.2018 позивачу, під час первинного огляду, встановлено третю групу інвалідності, що підтверджується Довідкою до акту огляду МСЕК від 14.03.2018. Причиною інвалідності є травма, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Відповідно до Протоколу ЦІЗЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 3485 від 23.09.2015 року, травма, пов`язана із захистом Батьківщини.

Позивач звернувся із заявою та доданими документами до неї до Київського обласного військового комісаріату про направлення їх до Міністерства оборони України на комісію для розгляду питання, щодо виплати одноразової грошової допомоги як інваліду третьої групи.

Натомість, Міністерство оборони України відмовило в призначенні одноразової грошової допомоги, з тих підстав, що групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня працездатності.

У зв`язку з відмовою в призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду III групи, позивач звернувся до суду за захистом свої прав.

З урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2020 року но справі № 640/875/19 визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 . Зобов`язано Міністерство оборони України здійснити виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , згідно з Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності ІІІ групи.

З метою виконання судового рішення комісією МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, було ухвалено протокол № 148 від 12.11.2020, відповідно до якого ОСОБА_1 було призначено одноразову грошову допомогу як інваліду III групу у сумі 421 208,00 гривень.

29.12.2020 на виконання рішення ОАСК від 25.02.2020 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2020 року у справі № 640/875/19 на банківську картку ОСОБА_1 надійшли кошти в сумі 421 208,00 гривень.

При цьому, позивач звертає увагу на те, що рішення про відмову в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги замість її призначення і виплати було прийнято та оформлене протоколом від « 08» червня 2018 року № 58 Комісією МОУ, тому прострочення виконання зобов`язання з призначення одноразової грошової допомоги за період з 08.06.2018 по 24.11.2020 склало 899 днів (206 днів в 2018 + 365 днів в 2019 + 328 днів в 2020).

У зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення, ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України з заявою від 22.01.2021 року, з проханням виплатити йому суму неодержаних доходів.

Департамент фінансів МО України у листі № 248/0-96/1/141 від 18.02.2021 зазначив, що підстав для виплати інфляційних витрат та 3% річних за несвоєчасну виплату немає.

Вважаючи дії і рішення МО України протиправними, позивач звернулися до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 1-1 Закону № 2011-XII).

Частиною першою статті 16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно із пунктом 4 частини другої статті 16 Закону № 2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (частина шоста статті 16-3 Закону № 2011-XII).

Згідно із частиною дев`ятою статті 16-3 Закону № 2011-XII порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає Порядок № 975.

Доводи скаржника зводяться до того, що наявність судового рішення про стягнення боргу (одноразової грошової допомоги) не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача 3% річних за несвоєчасну виплату грошового зобов`язання та інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

З цього приводу колегія суддів зауважує, що статтею 1 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Втім, при розгляді справ про застосування передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати, у тому числі, правову природу майнових відносин та наявність спеціальних норм, що регулюють ці правовідносини, що виключають застосування цієї статті.

У справі, що розглядається, спір виник у зв`язку із простроченням виплати позивачеві одноразової грошової допомоги, призначеної відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII.

Колегія суддів зауважує, що правовідносини, що склалися між позивачем та Міністерством оборони України з приводу виплати одноразової грошової допомоги не є відносинами, заснованими на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників.

Верховний Суд України у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 за позовом фізичної особи до Міністерства оборони України про стягнення боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та трьох процентів річних у зв`язку із затримкою виплати позивачеві одноразової грошової допомоги відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказав, що передбачена статтею 625 ЦК України норма до спірних правовідносин не застосовується.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висловленого у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Утім Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, не застосовується.

Зазначена позиція також підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц.

За вказаних обставин, виходячи із правової природи грошового зобов`язання, у зв`язку із простроченням виконання якого позивач звернувся до суду із даним позовом, а також враховуючи практику Верховного Суду у вказаній категорії справ, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до спірних відносин положень ЦК України, зокрема, ст. 625 ЦК України, а відтак і про відсутність підстав для задоволення позову щодо відшкодування упущеної вимоги.

Також правильним є висновок суду першої інстанції, що вимога про стягнення моральної шкоди не заявлена разом із вимогою вирішити публічно-правовий спір (скасувати рішення, визнати протиправними дії чи бездіяльність), як того вимагають положення КАС України (п. 6 ч. 1 ст. 5 КАСУ), що вказує на обрання неналежного способу захисту. Більш того, відсутні підстави для висновку про винну поведінку відповідача, яка б зумовлювала можливість стягнення моральної шкоди. Прийняття помилкового рішення, яке було скасовано судом, не є підставою для висновку про зворотне та стягнення моральної шкоди, завдання якої у даному випадку не доведено належними та допустимими доказами.

Крім того, на підтвердження позовних вимог в частині стягнення з Міноборони моральної шкоди позивачем не надано жодного доказу про заподіяння моральної шкоди, яке було б пов`язане з протиправними діями відповідача.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "07" червня 2022 р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 21 грудня 2022 року.

Головуючий суддя Судді:Л.Т. Черпіцька О.Є. Пилипенко Я.М. Собків