Справа № 554/9609/16-а
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2022-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 р. Справа № 554/9609/16-а
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на ухвалу Октябрського районного суду м.Полтава (головуючий суддя І інстанції Микитенко В.М.) від 10.03.2022 року по справі №554/9609/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання неправомірними та протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Заявник, ОСОБА_1 , звернулась до Октябрського районного суду м.Полтави із заявою, в якій просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області під час виконання рішення суду в частині відмови в перерахунку її пенсії на час звільнення та виходу на пенсію на підставі постанови КМУ від 31.05.2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії», чинної на момент призначення пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити належний перерахунок, нарахування та виплату пенсії з 21.05.2016 року на підставі довідки Головного управління статистики у Полтавській областівід 12.10.2016 року №17-55/509 зі збереженням відсотку нарахування пенсії на момент призначення пенсії 90% заробітної плати відповідно до ст. ст. 33, 35, 37 ЗУ «Про державну службу» від 16.12.1993 року та постанови КМУ від 31.05.2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії», чинним на момент призначення пенсії за останні 24 календарні місяці (за період з 01.01.2009 до 31.12.2010 шляхом ділення загальної суми виплат за 24 календарні місяці на 24 у відповідності до вимог п. 1 Порядку, затвердженого постановою КМУ№865), включивши в суму заробітної плати всю суму неврахованих раніше інших виплат: матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, індексації та грошової винагороди державним службовцям відповідно до постанови КМУ від 24.02.2003 року №212, які були нараховані й отримані та на них були нараховані та сплачені страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

В обґрунтування заяви зазначила, що боржником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області не було в повній мірі виконано постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 09.02.2017 року у справі №554/9609/16-а, залишену без змін постановою Верховного Суду від 13.05.2021 року щодо перерахунку її пенсії. Зокрема, за період з 01.01.2009 по 31.12.2010 року, тобто за 24 місяці, що передували виходу на пенсію, спочатку протиправно не було враховано всі види виплат, на які було нараховано та з яких було сплачено страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Потім була застосована постанова КМУ від 14.06.2016 року № 622, а не постанова КМУ від 31.12.2000 року №865, яка діяла на час звільнення та виходу заявниці на пенсію.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10.03.2022 року, з урахуванням ухвали від 01.04.2022 року про виправлення описки, заяву задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області під час виконання рішення суду в частині відмови в перерахунку пенсії на час звільнення та виходу на пенсію на підставі постанови КМУ від 31.05.2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії», чинної на момент призначення пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити належний перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 21.05.2016 року на підставі довідки Головного управління статистики у Полтавській області від 12.10.2016 року №17-55/509 зі збереженням відсотку нарахування пенсії на момент призначення пенсії 90% заробітної плати відповідно до ст. ст. 33, 35, 37 ЗУ «Про державну службу» від 16.12.1993 року та постанови КМУ від 31.05.2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії», чинним на момент призначення пенсії за останні 24 календарні місяці (за період з 01.01.2009 до 31.12.2010 шляхом ділення загальної суми виплат за 24 календарні місяці на 24 у відповідності до вимог п. 1 Порядку, затвердженого постановою КМУ№865), включивши в суму заробітної плати всю суму неврахованих раніше інших виплат: матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, індексації та грошової винагороди державним службовцям відповідно до постанови КМУ від 24.02.2003 року № 212, які були нараховані й отримані та на них були нараховані та сплачені страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідач не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо наявності підстав для задоволення заяви позивача. Зазначив, що постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 09.02.2017 року у справі №554/9609/16-а щодо перерахунку пенсії ОСОБА_2 залишена без виконання через те, що при підрахунку розмір нової пенсії зазнав би суттєвого зменшення. Крім того, позивач не подавала до заяви встановленого зразка, а надана заява була зареєстрована як звернення.

Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.

З урахуванням того, що Харківська міська територіальна громада входить до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 (зі змінами), ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.10.2022 року відкрито апеляційне провадження у справі та запропоновано учасникам справи висловити свою позицію щодо можливості, у відповідності до ст.311 КАС України, апеляційного розгляду даної справи в порядку письмового провадження, а також можливості, у відповідності до ст.195 КАС України, апеляційного розгляду даної справи в тому числі в режимі відеоконференції.

Копію вказаної ухвали надіслано відповідачу в його електронний кабінет, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою.

Позивачем копію вказаної ухвали разом з апеляційною скаргою отримано засобами поштового зв`язку, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Сторони із заявами про розгляд справи за їх участю не звертались.

Згідно ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи матеріали справи, відсутність заяв від усіх сторін по справі про розгляд справи за їх участю, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 22.12.2022 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про її обґрунтованість внаслідок встановлених обставин тривалого ухилення відповідача від належного виконання судового рішення, винесеного повноважним судом у встановленому законом порядку, яке набрало чинності.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно зі статтею 129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України передбачає, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною "права на суд" (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).

Ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).

Стаття 13 Конвенції (995_004) прямо виражає обов`язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування (див. справу "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland) [GC], N30210/96, п. 152, ECHR 2000-XI).

Зміст зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції ( 995_004 ) залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (див. згадане вище рішення у справі Кудли, пп. 157-158; та рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2) (Wasserman v. Russia) (no. 2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).

У справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів: тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції ( 995_004 ) ( див.п.63-65 рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04), яке набуло статусу остаточного від 15 січня 2010 року).

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Таким чином, у відповідності до зазначених правових норм, зокрема, Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, судове рішення є обов`язковим до виконання на всій території України.

Саме з метою належного захисту прав щодо виконання судових рішень законодавцем нормативно врегулювано питання судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах, зокрема, одним із способів судового контролю є порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду (ч. 1 ст.383 КАС України).

Отже, вказана процесуальна норма спрямована на захист прав особи-позивача щодо належного виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Тобто, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання судового рішення порушуються його права, свободи чи інтереси, він має право звернутись до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними відповідних рішень, дій чи бездіяльності.

Зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Судовим розглядом встановлено, що постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 09.02.2017 року у справі №554/9609/16-а, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 13.05.2021 року зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області (правонаступника) здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 21.05.2016 року на підставі довідки Головного управління статистики у Полтавській області від 12.10.2016 року №17-55/509, врахувавши при цьому суми матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати та виплати, які здійснюються відповідно до постанови КМУ від 24.02.2003 року № 212 зі збереженням відсотку нарахування пенсії у розмірі 90% та здійснити відповідні виплати з урахуванням проведених.

Як правильно вказав суд першої інстанції, вказане рішення суду боржником не було виконано згідно з законом.

Так, пенсія заявниці ОСОБА_2 була призначена у відповідності до норм законодавства, чинного на час її звільнення зі служби та виходу на пенсію, з 31.12.2010 року і була нарахована за 24 календарні місяці роботи (з 01.01.2009 року до 31.12.2010 року). Вона була обчислена у відповідності до Порядку, затвердженого постановою КМУ від 31.05.2000 № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії».

При цьому, нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами та іншими нормативно-правовими актами чинності.

На підставі відповідної форми довідки з останнього місця роботи, наданої для призначення пенсії, про складові заробітної плати за 24 календарні місяці роботи, що передували виходу на пенсію, середньомісячна сума розміру «Інших виплат», що включаються в заробіток для обчислення пенсії відповідно до ЗУ «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII була призначена шляхом ділення загальної суми зазначених виплат за 24 календарні місяці на 24 у відповідності до вимог п. 1 Порядку, затвердженого постановою КМУ № 865.

Виходячи з викладеного при перерахунку пенсії заявниці на виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 09.02.2017 року №554/9609/16-а ГУПФУ в Полтавській області повинно було загальну суму складових заробітної плати з урахуванням «Інших виплат» за 24 календарні місяці 208352,00 грн поділити на 24 і одержати 8681, 33 грн; а не поділити на 60 і одержати 3472,53 грн, як це зроблено боржником та залишено без виконання обов`язкове рішення суду.

При цьому, відповідач як під час розгляду заяви у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи не заперечував того, що звернення позивача щодо невиконання рішення суду було залишено без виконання.

Колегія суддів також відхиляє доводи відповідача з приводу невідповідності наданої позивачем заяви встановленій формі, оскільки зміст заяви позивача очевидно дає змогу оцінити намір заявника.

У постанові від 27.11.2019 по справі № 748/696/17 Верховний Суд зазначив, що у випадку коли заява очевидно дає змогу оцінити намір заявника (пенсіонера), відмова у її розгляді по суті з огляду на невідповідність встановленій формі вважатиметься надмірним формалізмом, наслідком чого є порушення прав та інтересів позивача як пенсіонера (верстви населення, яка навпаки потребує особливої уваги з боку держави в частині дотримання конституційних гарантій).

Крім цього судом встановлено, що відповідач однозначно був обізнаний із наміром позивача домогтися саме перерахунку пенсії, а не реалізувати передбачене нормами Законом України «Про звернення громадян» загальне право направляти звернення органу державної влади. Відтак, аргументи відповідача про невідповідність заяви позивача встановленій формі, оцінюються судом критично.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що внаслідок встановлених обставин тривалого ухилення відповідача від належного виконання судового рішення, яке набрало чинності, заява позивача є обґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржувані ухвали відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни ухвал суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтава від 10.03.2022 року по справі №554/9609/16-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло