Справа № 420/14319/22
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2022-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/14319/22
Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року, ухвалену в порядку письмового провадження в м. Одесі, по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Одеського апеляційного суду про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2022 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Одеського апеляційного суду, в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Одеського апеляційного суду, пов`язані із нарахуванням та виплатою суддівської винагороди, та Державної судової адміністрації України, пов`язані із не виділенням Одеському апеляційному суду необхідних (достатніх) і передбачених Законом України «Про судоустрій та статус суддів» коштів для виплати судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, в період з 01 січня 2020 року по дату ухвалення судом рішення по даній справі, не у відповідності до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;

- зобов`язати Одеський апеляційний суд здійснити перерахунок суддівської винагороди судді ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по дату ухвалення судом рішення по даній справі, обчисливши її відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень, передбачених статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», передати ці відомості до Державної судової адміністрації України та здійснити виплату різниці, з урахуванням раніше сплачених сум, з відрахуванням передбачених діючим законодавством обов`язкових платежів;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України виділити (профінансувати) Одеському апеляційному суду необхідні кошти для виплати судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 недонарахованої суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по дату ухвалення судом рішення по даній справі, визначеної відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;

- зобов`язати Одеський апеляційний суд з дати ухвалення судом рішення по даній справі нараховувати та виплачувати, а Державну судову адміністрацію України виділяти (фінансувати) Одеському апеляційному суду необхідні кошти для виплати судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди у розмірі, передбаченому спеціальним законом - Законом України «Про судоустрій і статус судців», в редакції чинній на час здійснення нарахування суддівської винагороди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач працює в Одеському апеляційному суді на посаді судді. Позивач зазначає, що починаючи з 01.01.2021 року та до часу подання даного позову йому виплачується суддівська винагорода, виходячи з незмінного базового розмірі посадового окладу судді апеляційного суду п`ять прожиткових мінімумів для працездатних особі, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, який становить 2102 грн. згідно Законів України про Державний бюджет на 2021-2022 р.р. Позивач вважає, що дії відповідачів щодо обмеження розміру належної до виплати йому суддівської винагороди розміром прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді та не виплаті суддівської винагороди у розмірі, визначеному спеціальним Законом України «Про судоустрій і статус суддів» є незаконними. Позивач вказує на те, що оскільки суддівська винагорода визначається саме Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та її розмір не може визначатись іншими Законами.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року адміністративний позов залишено без руху, позивачу повідомлено про необхідність надання до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду з відповідними доказами поважності причин його пропуску.

12.10.2022 року позивач подав до суду заяву про усунення недоліків, в якій зазначив, що у справах про стягнення належної заробітної плати (до чого прирівнюється суддівська винагорода) застосовуються положення статті 233 КЗпП України, а ні положення ст. 122 КАС України. На думку позивача, наразі підлягає застосуванню стаття 233 КЗпП України, в редакції Закону України № 2352-ІХ, яка набрала чинності 19 липня 2022 року, і обмежує строк звернення до суду у спорі діючого працівника з виплати належних йому сум заробітної плати трьома місяцями з часу коли він дізнався або мав дізнатися про порушення своїх прав. Позивач вважає, що оскільки обмеження строку звернення до суду відбулось 19 липня 2022 року, то перебіг строку звернення до суду про стягнення суддівської винагороди повинен рахуватись саме з цієї дати. За таких обставин, на думку позивача, станом на 07 жовтня 2022 року дату подання адміністративного позову до суду вищезазначений, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, тримісячний строк не є пропущеним. Позивач наголосив, що за загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти мають пряму дію в часі, тобто регулюють відносини, що виникли після набрання чинності цими актами, а також відносини, які виникли до набрання чинності нормативно-правовими актами і продовжують існувати на час набрання ними чинності. У другому випадку такі акти поширюються на ці відносини з моменту набрання чинності, а не з моменту виникнення відповідних відносин. В окремих випадках законодавець вказівкою в перехідних положеннях «нового» нормативно-правового акта може зберегти праворегуляторний вплив визнаного нечинним нормативно-правового акта на певні суспільні відносини, які продовжують тривати після набрання чинності «новим» (переживаюча дія). Здатність закону регулювати відносини з моменту їхнього виникнення у минулому, є зворотною дією нормативно-правового акта в часі, яка для цілей стабільності суспільних відносин застосовується лише в разі скасування чи пом`якшення юридичної відповідальності.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Одеського апеляційного суду про визнання протиправними дій Одеського апеляційного суду, пов`язані із нарахуванням та виплатою суддівської винагороди, в період з 01 січня 2020 року по 31.08.2022 року, не у відповідності до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зобов`язання Одеський апеляційний суд здійснити перерахунок суддівської винагороди судді ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 31.08.2022 року, обчисливши її відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень, передбачених статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», передати ці відомості до Державної судової адміністрації України та здійснити виплату різниці, з урахуванням раніше сплачених сум, з відрахуванням передбачених діючим законодавством обов`язкових платежів, зобов`язання Державну судову адміністрацію України виділити (профінансувати) Одеському апеляційному суду необхідні кошти для виплати судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 недонарахованої суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 31.08.2022 року, визначеної відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» повернуто позивачеві.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строки звернення до суду з даним адміністративним позовом, а зазначені позивачем обставини щодо відсутності підстав для застосування строку звернення до адміністративного суду є необґрунтованими.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, позивач надав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Доводами апеляційної скарги зазначено, що суддівська винагорода підпадає під дію поняття заробітна плата та право на звернення до суду щодо стягнення заробітної плати не обмежується будь-яким строком згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин. Позивач вважає помилковому висновки суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин місячного строку звернення до суду, установленого ч. 5 ст. 122 КАС України. Позивач вважає, що оскільки обмеження строку звернення до суду відбулось 19 липня 2022 року, то перебіг строку звернення до суду про стягнення суддівської винагороди повинен рахуватись саме з цієї дати. За таких обставин, на думку позивача, станом на 07 жовтня 2022 року дату подання адміністративного позову до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, в редакції Закону України № 2352-ІХ, тримісячний строк не є пропущеним. В протилежному випадку, на думку позивача, буде порушено принцип незворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачами до суду не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові)), 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спірне питання та повертаючи заявлений позов позивачеві у частині вимог, суд першої інстанції виходив з того, що строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Суд першої інстанції вказав на те, що усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення суддівської винагороди є спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено строки звернення до суду з даним адміністративним позовом в частині вимог по 31.08.2022 року.

Колегія суддів не погоджується висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, колегія суддів зазначає, що реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого права.

Основним нормативним актом, який установлює строк звернення до суду і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа має право звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу, є КАС України.

Питання строків звернення до суду врегульовано статтею 122 КАС України.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 5 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, частина п`ята статті 122 КАС України є спеціальною нормою у розв`язанні спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби порівняно з нормою, яка міститься в частині другій статті 122 КАС України та встановлює шестимісячний строк звернення до суду.

Водночас, частина п`ята статті 122 КАС України є загальною нормою у розв`язанні спорів стосовно зазначених правовідносин у разі, якщо іншими законами встановлено інший строк звернення до суду в спорах щодо таких правовідносин.

Спірні правовідносини виникли з приводу виплати позивачу суддівської винагороди у належному розмірі з 01.01.2021 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в абзаці першому резолютивної частини позову визначено дату виплати суддівської винагороди 01.01.2020 року, однак, усі інші вимоги позивача, в тому числі, щодо нарахування та виплати суддівської винагороди стосуються періоду з 01.01.2021 року.

Також, мотивувальна частина позову стосується лише періоду з 01.01.2021 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини у даній справі стосуються виплати позивачу суддівської винагороди у належному розмірі з 01.01.2021 року.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Таким чином, спір у даній справі виник з приводу порушення законодавства про оплату праці та стосується виплати заробітної плати (суддівської винагороди) за період з 01.01.2021 року.

Водночас, у зазначених положеннях частини п`ятої статті 122 КАС України, на які посилається суд першої інстанції, відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (суддівської винагороди) у разі порушення законодавства про оплату праці.

В свою чергу, станом на момент виникнення спірних правовідносин строк звернення до суду за вирішенням спору з приводу порушення законодавства про оплату праці та виплату заробітної плати визначався ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).

Так, згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Тобто, частина друга статті 233 КЗпП, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, конкретизувала предмет (заробітна плата) судового захисту та встановлювала, що в цьому разі звернення до суду не обмежується будь-яким строком, і з цієї норми такий висновок прямо випливає.

Частина п`ята статті 122 КАС України, якою встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, є загальною нормою, оскільки вона прямо не передбачає строк звернення до суду у справах щодо стягнення заробітної плати.

За загальними правилами визначення пріоритетності змісту норми висновки, що прямо випливають з норми, мають пріоритет над висновками, що непрямо випливають з норми.

Оскільки норми частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) є спеціальними, прямо встановлюють предмет (заробітна плата) судового захисту, то вони мають пріоритет над нормами частини п`ятої статті 122 КАС України, які є загальними і з них не можна прямо зробити висновок стосовно строків звернення до суду для захисту права на заробітну плату (суддівської винагороди тощо).

Що стосується посилань суду першої інстанції на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX, який набув чинності 19.07.2022 року, внесено зміни до ст. 233 КЗпП та станом на момент звернення до суду з даним адміністративним позовом стаття 233 КЗпП не містить норми, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності.

Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене, тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.

Таким чином, тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини.

Строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.

При цьому, тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу виплати позивачу суддівської винагороди у належному розмірі з 01.01.2021 року, колегія суддів приходить до висновку, що строк звернення до суду з таким позовом має визначатись за правилами частини другої статті 233 КЗпП, в редакції, яка була чинною на момент початку перебігу відповідного строку.

Разом з цим, колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на положення ч. 1 ст. 233 КЗпП, в редакції, яка набрала чинності 19.07.2022 року, оскільки ці вимоги щодо строків звернення до суду не можуть розповсюджуватись на правовідносини, що виникли з 01.01.2021 року.

Колегія суддів повторно зазначає, що тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку, та тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини.

З огляду на вищевикладене у сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та порушенням норм процесуального права, а тому, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції та вирішення в установленому відповідними положеннями КАС України питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Одеського апеляційного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик