Справа № 420/5966/22
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2022-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/5966/22
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицька Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Департаменту патрульної поліції на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №174 від 16.03.2022 року про застосування до інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП капітана поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №626 о/с від 16.03.2022 року про звільнення капітана поліції ОСОБА_1 , інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП зі служби в поліції;

- поновити капітана поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП з 16.03.2022 року;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП ОСОБА_1 , капітана поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП з 16.03.2022 року;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення капітана поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №2 роги №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП з 16.03.2022 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 (один) місяць;

- стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі п`ятнадцять тисяч гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона проходила службу в Управлінні патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на посаді інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП. Наказом Управління патрульної поліції в Одеській області від 09.03.2022 року №138 «Про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії», з метою встановлення причин та обставин можливого порушення позивачем службової дисципліни, було проведено службове розслідування, за результатами якого вказано про грубе порушення ОСОБА_1 службової дисципліни, що виразилось у невиході на службу без поважних причин у період з 24.02.2022 року по 16.03.2022 року.

Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №174 від 16.03.2022 року до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції, а наказом 626о/с від 16.03.2022 року на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 звільнено зі служби з 16.03.2022 року.

Разом з тим позивач не погоджується із зазначеними наказами та вважає їх протиправними, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

08 червня 2022 року від представника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшло клопотання про закриття провадження у справі №420/5966/22. В обґрунтування вказаного клопотання відповідач зазначив, що 12 травня 2022 року наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №281 «Про скасування наказів ДПП застосування дисциплінарних стягнень», було скасовано наказ ДПП «Про застосування до працівників Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції дисциплінарного стягнення» від 16 березня 2022 року №174 в частині застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, в тому числі, до інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 по управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, капітана поліції ОСОБА_1 .

Окрім того, 13 травня 2022 року наказом №785 о/с скасовано пункт наказу Департаменту патрульної поліції від 16 березня 2022 року №626 о/с в частині звільнення зі служби в поліції відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 .

Також, у вищезазначеному наказі міститься обов`язок щодо необхідності виплати грошового забезпечення капітану поліції ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 17 березня 2022 року по 12 травня 2022 року.

За таких умов представник Департаменту патрульної поліції Національної поліції України наголошує на відсутності предмету спору в адміністративній справі №420/5966/22, а отже і на необхідності закриття провадження.

14 червня 2022 року від представника позивача до Одеського окружного адміністративного суду надійшло заперечення проти закриття провадження у справі, яке обґрунтовано тим, що, з аналізу наказу №785 о/с від 13 травня 2022 року не вбачається про поновлення позивача на посаді інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку, з 16 березня 2022 року. Також представником зазначено, що станом на теперішній час жодних грошових коштів в якості виплат за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 не отримувала. За таких обставин предмет позову в рамках справи № 420/5966/22 на теперішній час наявний та зводиться до необхідності: поновлення ОСОБА_1 на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 .

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року судом було витребувано у Департаменту патрульної поліції Національної поліції України додаткові письмові докази, а саме:

- довідку про заробітну плату ОСОБА_1 за останні два місяці роботи перед звільненням;

- інформацію та належним чином засвідчені докази на її підтвердження, щодо фактичного поновлення ОСОБА_1 з 16 березня 2022 року на посаді інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП;

- інформацію та належним чином засвідчені докази на її підтвердження, щодо нарахування та фактичної виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу(із зазначенням періоду за який була здійсненна така виплата та розміру заробітної плати позивача, який був врахований при здійсненні такого розрахунку).

На виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року представником відповідача було надано до суду довідку про доходи ОСОБА_1 №1109 від 06 червня 2022 року за січень та лютий 2022 рік; наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №281 від 12 травня 2022 року про скасування наказу №174 від 16.03.2022 року про застосування до позивача дисциплінарного стягнення; наказ від 13.05.2022 року №785о/с про скасування наказу 62 о/с від 16 березня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 та виплату позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 17 березня 2022 року по 12 травня 2022 року; докази повідомлення ОСОБА_1 про скасування наказу №626о/с від 16 березня 2022 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04 травня 2022 року провадження у справі було зупинено на підставі п.6 ч.2 ст.236 КАС України та поновлено 25 серпня 2022 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 невиплачену частину середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача у сумі 2 216,24 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції в частинні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №174 від 16.03.2022 року про застосування до інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП капітана поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції; визнання протиправним та скасування наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №626о/с від 16.03.2022 року про звільнення капітана поліції ОСОБА_1 , інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП зі служби в поліції; поновлення капітана поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП з 16.03.2022 року закрито на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України. Роз`яснено сторонам, що у разі закриття провадження в адміністративній справі повторне звернення до адміністративного суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судових витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 2500, 00 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року частково та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині:

- поновлення капітана поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП з 16.03.2022 року;

- стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу капітана поліції, інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП Носуленко Тетяни Миколаївни; капітана поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП з 16.03.2022 року;

- стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 15000 (п`ятнадцяти тисяч) гривень.

В іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу при розгляді апеляційної скарги в розмірі 8000 (восьми тисяч) гривень.

Апелянт вважає зазначене рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, а тому, на думку апелянта, є всі підстави для скасування рішення.

Департамент патрульної поліції Національної поліції України також звернувся з апеляційною скаргою на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року, в якій просить зазначене рішення скасувати частково та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги громадянки ОСОБА_1 про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу відмовити повністю.

03.11.2022 року (вх.№18127/22) до суду апеляційної інстанції від Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона відповідача просить:

1. Рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/5966/22 року від 26 вересня 2022 року скасувати частково та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу - відмовити повністю.

2. В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/5966/22 року від 26 вересня 2022 року залишити без змін.

3. В задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Шуталевича І.В. відмовити повністю.

Згідно до вимог ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходила службу в Департаменті патрульної поліції Національної поліції України на посаді інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП.

Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №174 від 16 березня 2022 року за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні вимог пунктів 1, 2 та 8 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту, Присяги працівника поліції, визначеної частиною першою статті 64 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1 та 2 частини першої статті 18, частини другої статті 24 Закону України «Про Національну поліцію», абзаців другого та третього пункту 1 розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 листопада 2016 року №1179, підпунктів 1, 10, 13 пункту 3.1 розділу III посадової інструкції інспектора (поліцейського) Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції «Про затвердження посадових інструкцій» від 13 листопада 2018 №5112, відповідно до пункту 7 частини третьої статті 13 Дисциплінарного статуту до інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП капітана ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції.

Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 16 березня 2022 року №626 о/с відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції з 16.03.2022 року.

Не погоджуючись з вищезазначеними наказами та вважаючи їх протиправними, ОСОБА_1 , 19 квітня 2022 року звернулася до суду з даним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами по справі, 12 травня 2022 року наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №281 «Про скасування наказів ДПП застосування дисциплінарних стягнень», було скасовано наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України «Про застосування до працівників управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції дисциплінарного стягнення» від 16 березня 2022 року №174, зокрема в частині застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, в тому числі, до інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції капітана поліції ОСОБА_1 .

Окрім того, наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 13 травня 2022 року №785 о/с було скасовано пункт наказу Департаменту патрульної поліції від 16 березня 2022 року №626 о/с в частині звільнення зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 , інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 з 16.03.2022 року. Також, у вищезазначеному наказі міститься обов`язок щодо необхідності виплати грошового забезпечення капітану поліції ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 17 березня 2022 року по 12 травня 2022 року.

Листом від 14.05.2022 року №4740/41/13/02-03-22 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України повідомило позивача про скасування наказу від 16 березня 2022 року №626 о/с та про необхідність прибуття за місцем служби для виконання службових обов`язків.

Крім того, лист від 14.05.2022 року №4740/41/13/02-03-22 було направлено позивачу на мобільний телефон з використанням електронної комунікації (Whatsapp), про що складений акт від 17.05.2022 року та наданий до суду скриншот з мобільного телефону.

В матеріалах адміністративної справи №420/5966/22 наявний також розрахунковий лист ОСОБА_1 за червень 2022 року, а також лист начальника управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку головного бухгалтера Департаменту патрульної поліції від 01.07.2022 року №8322/41/5-2022, з яких вбачається, що позивачу було нараховано та виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 17.03.2022 року по 12.05.2022 року у сумі 18 384,21 грн.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до вимог п.8 ч.1 ст.4 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду. Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

У рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 року №19-рп/2011 стосовно тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст.3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, гарантоване ст.55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має стосуватися суб`єктивних прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до вимог ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 року №2337-VIII, службова дисципліна - це дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язує поліцейського бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України, знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки, поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень, безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону, вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника, утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України.

Відповідно до вимог ст.59 Закону України «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Наказом Міністерства внутрішніх справ від 09.11.2016 року №1179 затверджено Правила етичної поведінки поліцейських (далі - Правила), які є узагальненим зібранням професійно-етичних вимог щодо правил поведінки поліцейських та спрямовані на забезпечення служіння поліції суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку на засадах етики та загальнолюдських цінностей.

Відповідно до вимог п.1 Розділу І Правил встановлено, що вони поширюються на всіх поліцейських, які проходять службу в Національній поліції України (далі - поліція). Дотримання вимог цих Правил є обов`язком для кожного поліцейського незалежно від займаної посади, спеціального звання та місцеперебування.

Серед іншого в Розділі II Правил встановлено, що під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен: неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами.

Дотримання вищезазначених вимог Закону України «Про Національну поліцію» та Правил етичної поведінки поліцейських є обов`язком кожного поліцейського незалежно від того, перебуває він під час виконання службових обов`язків чи у позаслужбовий час, що пов`язане з особливостями проходження служби в Національній поліції.

Аналіз наведених положень є підставою для висновку про те, що службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку і правил, що такими нормативними актами передбачені.

Службова дисципліна, зобов`язує поліцейського бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України.

Згідно з вимогами ст.11 Дисциплінарного статуту, за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Поняття «службова дисципліна» включає у себе не лише обов`язок особи належним чином виконувати свої службові обов`язки, а і обов`язок дотримуватися положень чинного законодавства України та Присяги працівника поліції.

Положення ст.ст.8, 18 Закону України «Про Національну поліцію» та Правил етичної поведінки поліцейських покладають на поліцейського обов`язок бути прикладом у дотриманні законності, службової дисципліни, бездоганному виконанні вимог Присяги працівника поліції, статутів, наказів, норм моралі, етичної поведінки поліцейських.

Відповідно до вимог ст.12 Дисциплінарного статуту, дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Частиною 4 ст. 8 Закону України «Про Національну поліції» встановлено, що під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію» закріплені основні повноваження поліції, зокрема пунктом 24 частини 1 встановлено, що поліція, бере участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості.

Статтею 24 Закону України «Про Національну поліцію» визначені додаткові повноваження поліції, а саме у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

ОБҐРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Як зазначалось вище, позивач, зокрема, оскаржує наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №174 від 16.03.2022 року та наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №626о/с від 16.03.2022 року про звільнення капітана поліції ОСОБА_1 , інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП зі служби в поліції та просить суд поновити її на посаді інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП з 16.03.2022 року.

Колегією суддів встановлено, що вищезазначені накази №174 від 16.03.2022 року та №626о/с від 16.03.2022 року вже були самостійно скасовані Департаментом патрульної поліції Національної поліції України та позивача було поновлено на займаній посаді з 16.03.2022 року.

Відповідно до вимог п.8 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що порушення, яке є предметом оскарження в межах даної адміністративної справи, було самостійно виправлене суб`єктом владних повноважень, при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача є неможливим без визнання оскаржуваних наказів протиправними.

З огляду на вищезазначені обставини, а також беручи до уваги положення п.8 ч.1 ст.238 КАС України, на думку суду першої інстанції, з якою погоджується суд апеляційної інстанції, наявні підстави для закриття провадження у даній справі в частині визнання протиправним та скасування наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №174 від 16.03.2022 року про застосування до інспектора взводу №2 роги №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП капітана поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції; визнання протиправним та скасування наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №626о/с від 16.03.2022 року про звільнення капітана поліції ОСОБА_1 , інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП зі служби в поліції; поновлення капітана поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП з 16.03.2022 року.

Колегія суддів критично ставиться до посилання сторони позивача на те, що ОСОБА_1 не було поновлено на займаній посаді, оскільки такі твердження спростовуються матеріалами справи. Фактично наказ про скасування наказу про звільнення, в умовах наявності іншого спору про звільнення позивачки, прийнятого відповідачем через декілька тижнів, обумовлює питання повного поновлення її прав в рамках іншого спору №420/15422/22.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.03.2022 року, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995 року (із змінами і доповненнями), порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Згідно з вимогами п.2 вказаного Порядку (в чинній редакції) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Працівникам плаваючого складу суден флоту рибної промисловості і працівникам, зайнятим на підприємствах із сезонним характером виробництва, з урахуванням значного коливання протягом року заробітної плати, в інших випадках збереження середньої заробітної плати вона може обчислюватися виходячи з виплат за 12 календарних місяців. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. Для працівників з відрядною оплатою праці в разі відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може замінюватися іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду.

Відповідно до пункту 5 цього Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Оскільки позивача звільнено з роботи з 16.03.2022 року, відповідно 16.03.2022 року є останнім днем роботи, за який відповідачем виплачено позивачу заробітну плату при проведенні розрахунку при звільненні.

Тривалість вимушеного прогулу позивача, який утворився внаслідок винесення оскаржуваного наказу, суд вважає необхідним обраховувати з 17.03.2022 року по 12.05.2022 року включно (останній день вимушеного прогулу).

Разом з цим, відповідно до вимог п.6 ст.6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX від 15.03.2022 року у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України «Про відпустки». Тобто святкові дні, які припадали на робочі дні не були вихідними.

З огляду на зазначене: кількість робочих днів у березні 2022 року складає 22, (кількість днів вимушеного прогулу - 11); кількість робочих днів у квітні 2022 року складає 21, (кількість днів вимушеного прогулу - 21); кількість робочих днів у травні 2022 року складає 22, (кількість днів вимушеного прогулу - 9).

Тобто період вимушеного прогулу позивача складає 41 робочий день та обраховується з 17.03.2022 року по 12.05.2022 року включно.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 №1109 від 06.06.2022 року, середньомісячна заробітна плата позивача складає 14 882,34 грн., а середньоденна заробітна плата складає 502,45 грн.

У зв`язку із чим розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу складає 20600,45 грн. (502,45 грн.* 41 день) без обов`язкових відрахувань.

Однак, як вбачається з матеріалів адміністративної справи, а саме розрахункового листа за червень 2022 року, а також листа начальника управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку головного бухгалтера Департаменту патрульної поліції від 01.07.2022 року №8322/41/5-2022 позивачу було нараховано та виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 17.03.2022 року по 12.05.2022 року у сумі 18384,21 грн. без обов`язкових відрахувань.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що для відновлення прав та охоронюваних законом інтересів позивача необхідно стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 2216,24 грн. (20600, 45 грн. 18384, 21 грн.) з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Стосовно розподілу судових витрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Так відповідно до вимог ч.1, ч.2 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.ч.1-4 ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №5076-VI (далі - Закон №5076-VI).

Відповідно до вимог ч.3 ст.4 Закону №5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з вимогами п.п.1, 2, 6 ч.1, ч.2 ст.19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.1Закону №5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Частиною 3 статті 30 Закону №5076-VI встановлено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Крім вищезазначеного закону, порядок оплати праці адвоката регулюється Правилами адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 року з`їздом адвокатів України.

Так відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики - формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до частин 4 та 5 статті 134 КАС України, законодавцем запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Так розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).

Таким чином, у Кодексі адміністративного судочинства закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не іншої справи).

При цьому суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було винесене судове рішення у справі, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, п. 269).

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» також роз`яснено, що оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Верховним Судом у своїх постановах від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, від 17.09.2019 року у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 року у справі №726/549/19, неодноразово висловлювалась правова позиція, згідно якої на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2018 року по справі №814/1258/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги. Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

Колегія суддів зазначає, що представником позивача до суду першої інстанції було надано виключно додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №27/22 від 31.03.2022 року, з якої вбачається, що сторони погодили гонорар адвокатського об`єднання «АС» у розмірі 15000,00 грн., який сплачується у повному обсязі протягом трьох банківських днів з моменту підписання Додаткової угоди №1.

Також 21.06.2022 року представником позивача до суду було надано розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, з якого вбачається наступні наданні адвокатом послуги клієнту:

- вивчення справи (аналіз судової практики, консультації з клієнтом), виготовлення правової позиції - 5000,00 грн.;

- направлення адвокатських запитів до УПП в Одеській області (2 запити); станції Привоз (1 запит) - 1500,00 грн.

- підготовка та направлення адміністративного позову 6500,00 грн.;

- подача клопотання про витребування доказів 1000,00 грн.;

- подача письмових заперечень на клопотання про закриття провадження по справі 1000,00 грн.

Як вірно зазначив суд першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, представником позивача до суду не надано ані договору про надання правової допомоги №27/22 від 31.03.2022 року, ані квитанцію про сплату позивачем адвокату гонорару, ані прибуткового ордеру, ані акту приймання-передачі виконаних робіт.

Крім того, на думку колегії суддів, надання консультації заявнику, узгодження правової позиції, збирання доказів, подання заяв по суті справи фактично охоплюються виконаною роботою щодо підготовки позову, а тому не є такими, що належать окремо до стягнення.

Таким чином, на підставі наведеного, враховуючи додані до справи докази понесення позивачем судових витрат, їх співмірність із складністю справи, обсягом наданих до суду та досліджених матеріалів, а також обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на підготовку процесуальних документів, розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання позивача та стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивача ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

В іншій частині в задоволенні клопотання про розподіл витрат на правничу допомогу необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що належать задоволенню частково.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Кравченко К.Н.