Справа № 363/3592/22
Суддя: Олійник С. В.
Дата ухвалення: 2022-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

"22" грудня 2022 р. Справа № 363/3592/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
про передачу адміністративної справи за підсудністю

22 грудня 2022 року м. Вишгород
Суддя Вишгородського районного суду Київської області Олійник С.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третю країну та заборону в`їзду на територію України,
встановив:
До Вишгородського районного суду Київської області із Київського адміністративного окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Вишгородського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третю країну та заборону в`їзду на територію України.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09.11.2022 року залишено без руху для усунення недоліків, а саме залучення до справи належного відповідача.

25.11.2022 року на виконання ухвали надійшла позовна заява після усунення недоліків, в якій зазначено належного відповідача, а саме Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

З`ясовуючи відповідність позовної заяви вказаним вимогам ст. 171 КАС України, суд зазначає наступне.

Згідно з абзацом 1 ч. 1 ст. 25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 КАС України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що КАС України встановлює декілька видів територіальної підсудності, в тому числі: загальну (залежно від місця проживання чи місцезнаходження відповідача) та альтернативну (за вибором позивача).

Тобто, якщо предметом адміністративного позову є оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної особи, то позивач може застосувати альтернативну підсудність.

У зв`язку з цим, у даному випадку, застосуванню підлягають положення ч. 1 ст. 25 КАС (за вибором позивача).

У позовній заяві зазначено, що місцем проживання позивача (адреса для листування) є: АДРЕСА_1 .

Із інформації відділу державної реєстрації місця проживання Вишгородської міської ради від 15.12.2022 року встановлено, що не зареєстроване місце проживання позивача в реєстрі територіальної громади.

І матеріалів доданих до позову судом з`ясовано декілька адрес місця проживання позивача.

Із позовної заяви адреса для листування вказано АДРЕСА_2 .

Із довідки добровольчого формування Пірнівської територіальної громади Вишгородського району Київської області, встановлено, що кімната квартири розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Із протоколу про адміністративне правопорушення та постанови про накладення адміністративного стягнення, рішення про примусове повернення місцем проживання позивача є адреса місця проживання його співмешканки, а саме: АДРЕСА_3 .

Суд зазначає, що всі ці відомості про місце проживання не є документом, що підтверджує зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування, знаходження) особи-позивача.

Особливості реєстрації іноземців за місцем проживання регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а також Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання» №207 від 02.03.2016 року, якими визначено, що іноземці зобов`язані протягом 30 календарних днів зареєструвати своє місце проживання в Україні.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 N 1382-IV (зі змінами та доповненнями) у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;

місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи;

документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.

Згідно з п. 9 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 N 207 (в редакції, яка була чинна до 15.08.2017), відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1.

Таким чином, враховуючи наведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що наданий позивачем договір про оренду кімнати і про фактичне місце проживання, не є документом, який підтверджує зареєстроване місце перебування позивача.

У зв`язку з цим, суд, встановлюючи місце проживання позивача, враховує інформацію з інформації про місце проживання (перебування) фізичної особи відповідно до якої у позивача відсутнє зареєстроване місце проживання.

Підсумовуючи, суд зазначає, що для застосування положень ч. 1 ст. 25 КАС України, яка визначає можливість визначення підсудності справи за вибором позивача, необхідною умовою є саме наявність зареєстрованого місця проживання чи перебування позивача. При цьому місце проживання чи перебування фізичної особи має бути зареєстрованим у встановленому законом порядку.

Наведеною нормою не передбачено можливості звернення до суду з позовом за фактичним місцем проживання позивача чи відповідача, не зареєстрованим у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 25 КАС України у разі, якщо особа не має місця проживання (перебування) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

Адреса належного відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області знаходиться за адресою: м. Київ вул. Березняківська, 4-а.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 29 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Водночас таке рішення суду жодним чином не звужуватиме прав позивача, оскільки норми КАС України передбачають достатньо альтернативних механізмів для реалізації сторонами своїх процесуальних прав, незважаючи на віддаленість їх місця проживання від суду, в якому розглядається справа. Справа має ознаки незначної складності та може бути вирішена судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Крім того, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України", заяви " 29458/04 та № 29465/04, пункт 24, фраза "судом, встановленим законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Таким чином, з метою дотримання вимог закону, що визначають правила підсудності адміністративних справ, а також для забезпечення прав учасників справи на розгляд справи "судом, встановленим законом", цю адміністративну справу належить передати на розгляд іншого адміністративного суду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 29 КАС України.

Порушення судом правил як предметної, так і територіальної підсудності є підставою для скасування судового рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Наведене дає підстави стверджувати, що процесуальний закон забороняє адміністративним судам розглядати справи, які йому територіально не підсудні, і зобов`язує суд направити таку справу на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що даний позов не підсудний Вишгородському районному суду та вважає за необхідне передати його за територіальною підсудністю за місцем знаходження відповідача до Дніпровського районного суду м. Києва.

Керуючись ст. ст. 25, 26, 29, 248 КАС України, суд

ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третю країну та заборону в`їзду на територію України передати за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали через Вишгородський районний суд Київської області.

Суддя С.В. Олійник