Справа № 756/7311/22
Суддя: Тиха О. О.
Дата ухвалення: 2022-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

23.12.2022 Справа № 756/7311/22
Справа № 756/7311/22
Провадження №2-а/756/131/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2022 року суддя Оболонського районного суду м. Києва Тиха О.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, інспектора 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Києві Департаменту патрульної поліції молодшого лейтенанта поліції Гаврилюк Яни Миколаївни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, інспектора 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Києві Департаменту патрульної поліції молодшого лейтенанта поліції Гаврилюк Яни Миколаївни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст.122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що постановою по справі про адміністративне правопорушення серії 1 АР №5798517 від 24.08.2022, складеною інспектором 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Києві Департаменту патрульної поліції молодшого лейтенанта поліції Гаврилюк Я.М., позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн.

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови, 24.08.2022 о 18:24 год. за адресою: м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 2-ж, позивач, керуючи транспортним засобом Lanos, номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимоги дорожнього знаку 3.21 та здійснив рух під дією вказаного знаку, чим порушив пункт 8.4 в) Правил дорожнього руху України, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Позивач вважає, що оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасуванню, обставини, викладені у постанові, не відповідають фактичним обставинам справи, постанову винесено з порушенням вимог чинного законодавства з огляду на наступне.

Зазначив, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не були заслухані його пояснення, зокрема, те, що вказаний дорожній знак він не помітив з об`єктивних причин, оскільки він встановлений «ребром» до проїжджої частини, а тому розгледіти його неможливо. При цьому, працівником поліції були порушені правила зупинки транспортного засобу, остання не представилась, вела себе зухвало та не одразу названі причини зупинки транспортного засобу. На думку позивача, є недопустимим розгляд справи на місці зупинки транспортного засобу, а також посадовою особою, яка збирала докази у вказаній справі. Крім того, позивач зазначає, що йому не було роз`яснено права, передбачені ст. 268 КУпАП, у зв`язку з чим він був позбавлений права знайомитися з матеріалами справи, подавати докази, заявляти клопотання та при розгляді справикористуватися юридичною допомогою адвоката або іншого фахівця у галузі права. Таким чином, при винесенні постанови інспектором патрульної поліції не були з`ясовані усі обставини справи.Зазначила, що в тексті оскаржуваної постанови не зазначений порядок її оскарження.

Позивач вказує на те, що у тексті оскаржуваної постанови невірно зазначений транспортний засіб, яким він керував.

З урахуванням наведеного, вважає, що постанову про накладення адміністративного стягнення було винесено з порушеннями вимог чинного законодавства, тому вона є неправомірною та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 15.09.2022 адміністративний позов залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 06.10.2022 року відкрито провадження в справі, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

01.11.2022 представник Департаменту патрульної поліції надіслала до суду відзив на адміністративний позов, в якому просила відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що 24.08.2022 інспектором Управління патрульної поліції в Києві Департаменту патрульної поліції молодшого лейтенанта поліції Гаврилюк Я.М., у відповідності до вимог ст.ст. 258, 283 КУпАП, а також вимог Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 № 1395, на місці зупинки транспортного засобу було винесено постанову серії 1АР № 5798517 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови, 24.08.2022 о 18:24 год. за адресою: м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 2-ж, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Lanos, номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимоги дорожнього знаку 3.21 та здійснив рух під дією вказаного знаку, чим порушив пункт 8.4 в) Правил дорожнього руху України, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст.122 КУпАП.

Зазначила, що співробітником поліції були роз`яснені його права, але жодних заяв або клопотань ОСОБА_1 заявлено не було, при цьому, факт вчинення адміністративного правопорушення позивач не заперечував.

З урахуванням наведеного, вважала постанову такою, що винесена з дотриманням положень діючого законодавства.

Відповідач - інспектор 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Києві Департаменту патрульної поліції молодшого лейтенанта поліції Гаврилюк Я.М. не скористалася своїм правом та не надала відзив на позовну заяву.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 262 КАС України).

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до ч.3 ст.2КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість прийнятої постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Таким чином, досліджуючи питання правомірності застосування адміністративної відповідальності до позивача у вказаних спірних правовідносинах, суд перевіряє, чи були у відповідача по справі підстави для про притягнення позивача до адміністративної відповідальності з прийняттям постанови про адміністративне правопорушення з визнанням його вини у вчиненні адміністративного правопорушення та накладення стягнення.

Підставами для визнання протиправним дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Судом встановлено, що 24.08.2022 відносно позивача було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії 1 АР № 5798517, якою накладено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340,00 грн.

24.08.2022 о 18:24 год. за адресою: м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 2-ж, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Lanos, номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимоги дорожнього знаку 3.21 та здійснив рух під дією вказаного знаку, чим порушив пункт 8.4 в) Правил дорожнього руху України, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведеним конституційним положенням кореспондує частина перша статті 8 Закону України «Про Національну поліцію».

Пунктом 8 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до підпункту 8.4 пункту 8 ПДР дорожні знаки поділяються на групи, зокрема, заборонні знаки, які запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Так, заборонним знаком 3.21"В`їзд заборонено" забороняється в`їзд усіх транспортних засобів з метою: запобігання зустрічному руху транспортних засобів на ділянках доріг з одностороннім рухом; запобігання виїзду транспортних засобів назустріч загальному потоку на дорогах, позначених знаком 5.8; організації відокремленого в`їзду і виїзду на майданчиках, що використовуються для стоянки транспортних засобів, майданчиках відпочинку, автозаправних станцій тощо; запобігання в`їзду на окрему смугу руху, при цьому знак 3.21 повинен застосовуватися разом з табличкою 7.9; запобігання в`їзду на дороги, що безпосередньо простягаються у межах прикордонної смуги до державного кордону і не забезпечують пересування до встановлених пунктів пропуску через державний кордон (крім сільськогосподарської техніки, інших транспортних засобів і механізмів, задіяних у провадженні відповідно до законодавства і за наявності відповідних на те законних підстав сільськогосподарської діяльності або інших робіт, ліквідації надзвичайних ситуацій та їх наслідків, а також транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Держприкордонслужби, ДМС, ДФС, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, Національної поліції і органів прокуратури під час виконання оперативних та службових завдань).

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено адміністративну відповідальність, зокрема, за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що здійснення в`їзду під дією дорожнього знаку 5.11, є підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності в порядку ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення мають бути зроблені на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів (ст. 280 КУпАП).

За змістом норм ч. 1, ч. 2 ст. 7, ст. 245 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі додержання принципу законності. Завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як наголошує ч.1-2, ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі наданих письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків.

За змістом ч.1-2, ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ч.1-2, ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Як зазначено у ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

На підтвердження правомірності складання постанови відповідачем надано до суду відеозапис, на якому зафіксовано розгляд справи про адміністративне правопорушення.

З переглянутого відеозапису, долученого до відзиву, вбачається, що 24.08.2022 ОСОБА_1 було зупинено працівниками поліції за порушення вимог пункту 8.4 в) Правил дорожнього руху України, а саме: за проїзд транспортного засобу в межах дії дорожнього знаку 3.21. При цьому, суд звертає увагу, що всупереч доводам позивача про те, що поліцейським не було вказано причину зупинки транспортного засобу, остання повідомляє про причину такої зупинки (00:11 хв. відеозапису), а водій ОСОБА_1 не заперечує при цьому факту проїзду на заборонний сигнал світлофору 3.21 «В`їзд заборонено», пояснюючи, що вказаний знак він не побачив, у зв`язку з тим, що був засліплений сонцем (00:14 хв. відеозапису) та просить обійтись попередженням (05:05 хв. відеозапису).

Щодо посилань позивача на те, що поліцейським було проігноровано його клопотання щодо відкладення розгляду справи суд зазначає, що вказане клопотання було заявлене позивачем вже після фактичного складня постанови, що підтверджується наявним відеозаписом (18:21 хв. відео).

В силу вимог п.1 ч.1 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.

Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних літальних апаратах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Отже, проведення відеозапису, здійсненого нагрудними відеокамерами з метою фіксації правопорушення, відповідає вищенаведеним вимогам чинного законодавства, а отриманий відеозапис слід вважати належним і допустимим доказом, який підтверджує не тільки факт вчинення адміністративного правопорушення, але і правомірність винесення відповідної постанови.

Враховуючи висловлену позивачем під час складання оскаржуваної постанови незгоду щодо недотримання чинного законодавства при встановленні дорожнього знаку 3.21 «В`їзд заборонено», суд враховує, що в силу вимог п.8.2-1 ПДР України дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам національного стандарту. Дорожні знаки повинні розміщуватися таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби. При цьому дорожні знаки не повинні бути закриті повністю або частково від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами. Дорожні знаки повинні бути видимими на відстані не менш як 100 м за напрямком руху та розміщеними не вище 6 м над рівнем проїзної частини. Дорожні знаки встановлюються обабіч дороги на тому її боці, що відповідає напрямку руху. Для поліпшення сприйняття дорожніх знаків вони можуть бути розміщені над проїзною частиною. Якщо дорога має більше ніж одну смугу для руху в одному напрямку, установлений обабіч дороги відповідного напрямку дорожній знак дублюється на розділювальній смузі, над проїзною частиною або на протилежному боці дороги (у разі, коли для руху в зустрічному напрямку є не більше ніж дві смуги). Дорожні знаки розміщуються таким чином, щоб інформацію, яку вони передають, могли сприймати саме ті учасники руху, для яких вона призначена.

Також суд враховує, що згідно з п.14.5.20ДСТУ 4100:2021 «Безпека дорожнього руху. Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування». знак 3.21 «В`їзд заборонено» потрібно застосовувати, щоб заборонити в`їзд усіх транспортних засобів, коли треба: запобігти зустрічному руху транспортних засобів на ділянках доріг з односторонній, рухом, при цьому на дорогах із кількома проїзними частинами, відокремленими одна від одної бульваром або підійнятою розділювальною смугою, знак 3.21 допускають установлювати для кожної проїзної частини з одностороннім рухом; запобігти виїзду транспортних засобів назустріч загальному потоку на дорогах, позначених знаком 5.8.; організувати відокремлений в`їзд і виїзд на майданчиках, що використовують для стоянки транспортних засобів, майданчиках, АЗС тощо; заборонити в`їзд на окрему смугу руху, при цьому знак 3.21 потрібно застосовував разом із табличкою 7.9.

При цьому, на відеозаписі (18:57 хв. відео), а також долучених позивачем фотографій зафіксовано, що заборонний дорожній знак 3.21 «В`їзд заборонено», встановлено таким чином, що його чітко видно як при русі трасою, так і при повороті праворуч на АЗС.

Отже, той факт, що дорожній знак було розміщено з правої сторони проїзної, фактично для організації відокремленого в`їзду і виїзду з автозаправної станції, не суперечить вищенаведеним вимогам ПДР та ДСТУ. Крім того, з дослідженого відеозапису будь-яких обмежень оглядовості проїзної частини, в тому числі місця розташування дорожнього знаку 3.21 «В`їзд заборонено», не вбачається.

Будь-яких належних і допустимих доказів, які б спростовували вищенаведені висновки суду, позивачем надано не було.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що інспектор патрульної поліції Гаврилюк Я.М., під час розгляду адміністративної справи щодо порушення позивачем вимог Правил дорожнього руху діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а оскаржувана постанова є обґрунтованою та законною.

Так, відповідно до вимог ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі - КУпАП), органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (частина 1 статті 122).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Встановлено, що відповідач - є працівником Управління патрульної поліції в Києві Департаменту патрульної поліції та на момент складання оскаржуваної позивачем постанови мала спеціальне звання середнього складу: молодший лейтенант поліції, яке згідно вищенаведених вимог ст.222 Кодексу України про адміністративні правопорушення та ст.81 (Присвоєння первинних спеціальних звань) Закону України «Про Національну поліцію», мала право розглядати справи про адміністративні правопорушення, а саме про порушення правил дорожнього руху за ч.1 ст.122 КУпАП та накладати адміністративні стягнення, отже діяла у межах своїх повноважень.

Відповідно до положень п. 4 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122 КУпАП.

Пунктом 2 розділу III Інструкції передбачено, що постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 року №5-рп/2015, скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Отже, винесення Поліцейським постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП не суперечить вимогам діючого законодавства.

Таке право підтверджено численними рішеннями Верховного Суду, зокрема, постановою від 04.04.2018 в справі № 523/6540/16 (номер в Єдиному реєстрі судових рішень 73249859).

Суд приймає до уваги, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, відповідачем дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі частин 2 та 4 статті 258 КУпАП, за змістом якої протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 283 КУпАП постанова про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову;дату розгляду справи;відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування;опис обставин, установлених під час розгляду справи;зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення;прийняте у справі рішення. При цьому,постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про:дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення;транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався);розмір штрафу та порядок його сплати;правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження;відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Таким чином, зазначення відомостей щодо набрання постановою законної сили/порядку її оскарження не є обов`язковим реквізитом відповідно до вимог ст. 283 КУпАП.

Щодо твердження позивача про те, що відповідачем були порушені його права, передбачені ст. 268 КУпАП , суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні, в пункті 32 справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи. Санкція ч. 1 ст. 122 КУпАП не передбачає застосування адміністративного арешту.

В контексті спірних правовідносин право на юридичну допомогу не є абсолютним, його реалізація вимагає вчинення певних дій з боку особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оскільки чинне адміністративне процесуальне законодавство не визначає обов`язковість участі адвоката чи іншого фахівця у галузі права в розгляді справи про адміністративне правопорушення.

Таким чином, відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя. Слід також зазначити, що позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, а подальший захист прав і свобод особи забезпечено в суді при оскарженні рішення суб`єкта владних повноважень.

З огляду на зазначене, доводи позивача щодо порушення йогоправа на захист не заслуговують на увагу.

Таким чином, враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що інспектором 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Києві Департаменту патрульної поліції молодшого лейтенанта поліції Гаврилюк Я.М. було дотримано вимог ст.245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, при цьому оскаржувана постанова за змістом відповідає вимогам ст.283КУпАП, у тому числі викладено суть вчиненого порушення.

Статтею 252 КУпАП та Інструкцією передбачено, що поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів , показаннями свідків.

Будь-яких доказів, які б спростовували обставини, викладені в постанові, щодо скоєного адміністративного правопорушення, позивач суду не надав.

В той же час надані представником відповідача докази підтверджують вину позивача у вчиненні ним зазначеного в постанові право порушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову і вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями КУпАП, а відтак адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, інспектора 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Києві Департаменту патрульної поліції молодшого лейтенанта поліції Гаврилюк Я.М. про скасування постанови про накладення адміністративного стягненняне підлягає задоволенню.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, ч. 1 ст. 122, 251, 265, 283 КУпАП, ст.ст. 9, 77, 139, 242-246, 262, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, інспектора 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Києві Департаменту патрульної поліції молодшого лейтенанта поліції Гаврилюк Яни Миколаївни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Тиха