Справа № 640/35594/21
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2022 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Ганечко О.М., Василенка Я.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2022 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив:

- визнання протиправними дій відповідача щодо призначення, нарахування та виплати позивачу з 28 вересня 2021 року щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 52 % від розміру суддівської винагороди, яка зазначена у довідці Господарського суду міста Києва;

- зобов`язання відповідача зробити перерахунок, призначити та нарахувати позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, зарахувавши, крім стажу роботи безпосередньо на посаді судді 21 рік, 4 місяці і 18 днів, період роботи на прокурорських посадах в органах прокуратури - 8 років, 6 місяців і 13 днів та календарний період проходження строкової військової служби - 2 роки, 1 місяць, 1 день, всього 32 роки і 2 дні, що складає 74 % від суддівської винагороди позивача, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно довідки Господарського суду міста Києва;

- зобов`язання відповідача зробити перерахунок з урахуванням виплаченого позивачу довічного грошового утримання з 28 вересня 2021 року до фактичного виконання рішення суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2022 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо призначення, нарахування та виплати ОСОБА_1 з 28 вересня 2021 року щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 52% від розміру суддівської винагороди, яка зазначена у довідці Господарського суду міста Києва.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві з 28 вересня 2021 року зробити перерахунок, призначити та нарахувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 74% від суддівської винагороди ОСОБА_1 , яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно довідки Господарського суду міста Києва, зарахувавши до стажу роботи ОСОБА_1 роботу безпосередньо на посаді судді - 21 рік, 4 місяці і 18 днів, період роботи на прокурорських посадах в органах прокуратури - 8 років, 6 місяців і 13 днів та календарний період проходження строкової військової служби - 2 роки, 1 місяць, 1 день, всього 32 роки і 2 дні, та здійснити виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального права та просить відмовити у задоволенні позову.

Доводи апелянта аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та обґрунтовані зокрема тим, що відповідач на час виникнення спірних правовідносин діяв з дотриманням вимог чинного законодавства.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та з 28 вересня 2021 року отримує довічне грошове утримання суддів відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Указом Президента України від 26 квітня 2000 року № 626/2000 «Про призначення суддів» позивач призначений строком на п`ять років на посаду судді Арбітражного суду міста Києва.

Згідно із постановою Верховної Ради України від 19 травня 2005 року «Про обрання суддів» ОСОБА_1 безстроково обраний на посаду судді місцевого Господарського суду міста Києва.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 14 вересня 2021 року № 1986/0/15-21 ОСОБА_1 звільнений з посади судді Господарського суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Господарського суду міста Києва від 27 вересня 2021 року № 535-К ОСОБА_1 відрахований зі штату Господарського суду міста Києва.

Згідно із довідкою Господарського суду міста Києва від 27 вересня 2021 року № 08-36/121/21 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці станом на 14 вересня 2021 року суддівська винагорода ОСОБА_1 складає 134 002,50 грн.

Відповідно до розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 стаж роботи позивача станом на 27 вересня 2021 року становить 32 роки 0 місяців 02 дні. До стажу зараховано:

- служба в Збройних Силах (з 20 листопада 1974 року по 20 грудня 1976 року) - 02 роки 01 місяць 01 день;

- стаж роботи у прокуратурі міста Києва на посаді помічника прокурора Дніпровського району міста Києва (з 12 липня 1991 року по 17 березня 1992 року) - 0 років 08 місяців 06 днів;

- стаж роботи у прокуратурі Київської області на посаді прокурора відділу нагляду за виконанням законів у господарській діяльності і соціальній сфері (з 18 березня 1992 року по 29 червня 1992 року) - 0 років 03 місяці 12 днів;

- стаж роботи у прокуратурі Київської області на посаді прокурора відділу загального нагляду (з 30 червня 1992 року по 23 березня 1995 року) - 02 роки 08 місяців 24 дні;

- стаж роботи у прокуратурі Київської області на посаді старшого прокурора відділу загального нагляду (з 24 березня 1995 року по 04 грудня 1996 року) - 01 рік 08 місяців 11 днів;

- стаж роботи у прокуратурі Київської області на посаді начальника відділу нагляду за додержанням природоохоронного законодавства (з 05 грудня 1996 року по 30 червня 1997 року) - 0 років 06 місяців 26 днів;

- стаж роботи у прокуратурі Київської області на посаді старший прокурор відділу нагляду за додержанням природоохоронного законодавства (з 01 липня 1997 року по 29 жовтня 1997 року) - 0 років 03 місяця 29 днів;

- стаж роботи у прокуратурі Київської області на посаді старший помічник прокурора області з питань розгляду листів та прийому громадян (з 30 жовтня 1997 року по 24 січня 2000 року) - 02 роки 02 місяця 25 днів;

- стаж роботи в Господарському (Арбітражному) суді міста Києва (з 10 травня 2000 року по 27 вересня 2021 року) - 21 рік 04 місяця 18 днів.

З перерахунку пенсії ОСОБА_1 станом на 29 вересня 2021 року вбачається, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 05 жовтня 2021 року № 51 позивачу з 28 вересня 2021 року призначено довічне грошове утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; щомісячне довічне грошове утримання визначено в розмірі 52% розміру суддівської винагороди позивача, виходячи з 21 року 04 місяців 19 днів стажу роботи позивача на посаді судді.

Не погоджуючись з такими висновками відповідача, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не зарахувавши до стажу роботи судді, що дає право позивачу на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, календарний період проходження військової служби та періоди роботи позивача на посаді помічника прокурора та посадах прокурора відділів, відповідач протиправно звузив обсяг прав позивача, гарантованих йому Конституцією України.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

На момент звільнення позивача з посади судді Господарського суду міста Києва та призначення йому щомісячного довічного грошового утримання діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, частиною першою статті 116 якого передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до положень частини першої статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Відповідно до частини третьої статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIІІ щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Абзацом четвертим пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIІІ встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Позивач був призначений на посаду судді Арбітражного суду міста Києва Указом Президента України від 26 квітня 2000 року № 626/2000 «Про призначення суддів».

На день призначення позивача на посаду судді Арбітражного суду міста Києва зазначені правовідносини регулювались Законом України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ.

Відповідно до частини першої статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ, кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Визначення стажу судді, який давав право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання регулювалось також i Указом Президента України від 10 липня 1995 року № 594/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів».

Згідно із статтею 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 594/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», чинного станом на дату призначення позивача на посаду судді Арбітражного суду міста Києва та дату безстрокового обрання позивача на посаду судді Господарського суду міста Києва, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, зокрема, період проходження строкової військової служби.

Крім того, відповідно до абзацу другого пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», яка діяла на час обрання позивача на посаду судді, передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, зокрема, календарний період проходження строкової військової служби.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відтак, законодавством, що діяло на момент призначення позивача на посаду судді до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIІІ, було передбачено право зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, зокрема, періоду проходження строкової військової служби та роботи на посадах прокурорів.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 140/263/17, від 09 листопада 2018 року у справі № 559/443/17, від 20 грудня 2018 року у справі № 751/7138/17.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

Позивач має стаж роботи безпосередньо на посаді судді більше 10 років, а, отже, позивач має право на зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання довічного грошового утримання судді, періоду проходження строкової військової служби та роботи на посадах прокурорів.

Позивач проходив службу в Збройних Силах з 20 листопада 1974 року по 20 грудня 1976 року - 02 роки 01 місяць 01 день.

Також в період з 12 липня 1991 року по 17 березня 1992 року позивач працював помічником прокурора Дніпровського району міста Києва в прокуратурі міста Києва та в період з 18 березня 1992 року по 24 січня 2000 року в прокуратурі Київської області на посадах прокурора та старшого прокурора відділів та на посаді старшого помічника прокурора області з питань розгляду листів та прийому громадян, що складає 08 років 06 місяців 13 днів.

Отже, суд першої інстанції вірно вказав, що відповідач при призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання мав зарахувати до його стажу на посаді судді період проходження строкової служби - 02 роки 01 місяць 01 день, періоди роботи позивача на прокурорських посадах в органах прокуратури - 08 років 06 місяців 13 днів та стаж роботи позивача безпосередньо на посаді судді - 21 рік 04 місяця 19 днів.

Стаж судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 становить 32 роки 0 місяців 02 дні.

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Таким чином, позивач має право на збільшення грошового утримання судді на 12 х 2% = 24% за 12 повних років роботи на посаді судді понад 20 років, а тому, розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 становить 74% від суддівської винагороди позивача, а саме 74% = 50% +12х2%.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що апелянтом не заперечено вищевказаний розрахунок та не спростовано вірність його обчислення, а лише констатовано про відсутність права позивача на врахування спірних періодів до суддівського стажу.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Виходячи з наведеного, щомісячне довічне грошове утримання є не тільки соціальною виплатою (пенсією), але й конституційною гарантією незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних законних очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при звільненні його з посади (відставки), яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

22 травня 2008 року Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, згідно з яким «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна /юридична або фактична/ ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій громадян, зокрема суддів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

В контексті викладеного, колегія суддів вважає цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який вказав, що не зарахувавши до стажу роботи судді, що дає право позивачу на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, календарний період проходження військової служби та періоди роботи позивача на посаді помічника прокурора та посадах прокурора відділів, відповідач протиправно звузив обсяг прав позивача, гарантованих йому Конституцією України.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позов є таким, що підлягає задоволенню.

Оцінюючи твердження апелянта щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві колегія суддів з-поміж іншого зазначає, що засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Так, стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у редакції протоколів № 11 та № 14, 04.11.1950, визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Суханов та Ільченко проти України" від 26.06.2014 Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 52).

Відповідно до п. 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності.

Апеляційна скарга не містить суттєво інших обґрунтувань, ніж ті, які були зазначені у відзиві на позовну заяву, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта стосовно неправомірного стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь позивача судових витрат, позаяк положеннями ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно стягнув на користь позивачки документально підтверджені судові витрати у розмірі 1816,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку за наслідками розгляду даного спору.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: О. М. Ганечко

Я. М. Василенко