Справа № П/857/16/22
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № П/857/16/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання неправомірними дій, скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Восьмого апеляційного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати дії Личаківського ВДВС у м. Львові ЗМУ МЮ (м. Львів) по складанню постанови від 06 жовтня 2016 року про залучення будівельної організації старшим державним виконавцем Скоп Т.А. у виконавчому провадженні за виконавчим листом № 17/2016 від 25 серпня 2016 року неправомірними;

- визнати зазначення у постанові від 06 жовтня 2016 року ВП № 52180799 виконавчого документа як виконавчий лист № 813/5744/15 таким, що не відповідає фактичному номеру виконавчого листа;

- скасувати постанову від 06 жовтня 2016 року про залучення будівельної організації у ВП № 52180799, постановлену старшим державним виконавцем Скоп Т.А., як таку, що винесена особою, якій не передавались матеріали ВП № 52180799 за обставин, коли не було накладено двох штрафів законним шляхом.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання неправомірними дій та скасування постанови передано до Львівського окружного адміністративного суду.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 жовтня 2022 року визначено головуючою суддею Клименко Оксану Миколаївну.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 13 вересня 2022 року отримала оригінал виконавчого листа № 17/2016, виданий 25 серпня 2016 року Львівським апеляційним адміністративним судом за результатами розгляду апеляційної скарги у справі № 813/5744/15. У додатках, наданих позивачці, була постанова від 06 жовтня 2016 року Про залучення будівельної організації у виконавчому провадженні № 52180799, винесена старшим державним виконавцем Скоп Т.А., у той час як вказане виконавче провадження проводила головний державний виконавець Онисько С.В., яка 15 листопада 2016 року передала матеріали цього виконавчого провадження державному виконавцю Кичмі С.І. За таких обставин, на думку позивачки, постанова від 06 жовтня 2016 року Про залучення будівельної організації, винесена старшим державним виконавцем Скоп Т.А., у виконавчому провадженні, відкритому за виконавчим листом № 17/2016 від 25 серпня 2016 року (стягувач ОСОБА_2 , боржник ОСОБА_3 , справа № 813/5744/15) підлягає скасуванню. Крім того, позивачка вважає, що оскаржувана постанова свідчить про неправомірність дій державної виконавчої служби, а невинесення такої постанови належним державним виконавцем вказує на бездіяльність Личаківського ВДВС м. Львова. Таким чином, неправомірними діями відповідача порушено право позивачки, гарантоване Конституцією України, законами України та КАС України, про обов`язковість виконання судових рішень. Адже судове рішення у справі № 813/5744/15, яке набрало законної сили 18 серпня 2016 року, не виконане боржником ОСОБА_3 .

У зв`язку з вищенаведеним просить адміністративний позов задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що оскільки боржником рішення суду щодо здійснення перебудови за власний рахунок об`єкта будівництва «Реконструкція з розширенням нежитлового приміщення сараю (літ. Б-1) на АДРЕСА_1 » виконано не було, 06 жовтня 2016 року державним виконавцем залучено спеціалізовану організацію ТОВ «Добробуд» для виконання рішення суду. Оскаржувана постанова винесена старшим державним виконавцем Скоп Т.А. у зв`язку з тим, що головний державний виконавець Онисько С.В. станом на 06 жовтня 2016 року перебувала у відпустці відповідно до наказу від 13 вересня 2016 року № 1455/В, а відповідно до розпорядження начальника відділу ДВС взаємозаміною головного державного виконавця Онисько С.В., у разі її відсутності, є старший державний виконавець Скоп Т.А. Щодо визнання зазначення в оскаржуваній постанові номера виконавчого листа № 813/5744/15 таким, що не відповідає фактичному номеру виконавчого листа, відповідач зазначає, що номер виконавчого листа відповідає номеру справи та згідно з даними виконавчого листа номер справи 813/5744/15.

Також відповідач стверджує, що строк на оскарження постанови від 06 жовтня 2016 року Про залучення будівельної організації позивачкою пропущений, оскільки в нарядах відділу ДВС наявні неодноразові заяви ОСОБА_1 (яка станом на 2016 рік була представником Лутчин Л.І. за довіреністю) про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, а також неодноразові доручення ГТУЮ у Львівській області на скарги ОСОБА_1 про надання інформації у виконавчому провадженні, у відповідь на які, відділ ДВС надавав інформацію щодо винесення оскаржуваної постанови. Зокрема, наявна копія заяви від 14 листопада 2016 року про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та копія опису справи ВП № 52180799 з відміткою ОСОБА_1 про ознайомлення з описом та отримання нею усіх копій документів згідно з вищевказаним описом. Відмітка про отримання копій датована 08 грудня 2016 року.

З огляду на викладене у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

30 листопада 2022 року позивачка подала через канцелярію суду додаткові пояснення по суті справи, в яких зазначає, зокрема, що оскаржувана постанова є неправомірною з таких підстав: - на час винесення оскаржуваної постанови не було відповідно до закону складеного Акту про перевірку виконання вимог судового рішення у справі № 813/5744/15; - у мотивувальній частині оскаржуваної постанови не зазначено, якими фактами підтверджується невиконання судового рішення; - не зазначено правильно номера виконавчого документа; - жодного підтвердження про те, що матеріали виконавчого провадження № 52180799 передавались державному виконавцю ОСОБА_4 не надано, як і не надано доказів отримання ним матеріалів виконавчого провадження; - якщо матеріли виконавчого провадження № 52180799 перебували у державного виконавця законно, тобто такі йому передавались, то таке передавання мало б бути задокументовано до 23 вересня 2016 року дати, коли державний виконавець перебувала у відпустці; - якщо станом на 23 вересня 2016 року матеріали виконавчого провадження № 52180799 були передані державному виконавцю Скоп Т.А., то мав би бути документ про їх прийняття, проте такий відсутній; - якщо матеріали виконавчого провадження № 52180799 перебували у державного виконавця Скоп Т.А. 23 вересня 2016 року, то яким чином 23 вересня 2016 року був складений Акт державним виконавцем Скоп Т.А., а помилково підписаний державним виконавцем Онисько С.В. Позивачка просить для відновлення грубо порушеного відповідачем права, передбаченого статтями 19, 129 Конституції України, щодо неї, стягувача за виконавчим листом № 17, виданим 25 серпня 2016 року Львівським апеляційним адміністративним судом, позов задовольнити, чим буде відновлено її право, порушене відповідачем, суб`єктом владних повноважень.

14 грудня 2022 року позивачка подала через канцелярію суду додаткові пояснення з врахуванням суті відзиву відповідача, в яких зазначає, зокрема, що строк на оскарження постанови від 06 жовтня 2016 року Про залучення будівельної організації нею не пропущений, оскільки саме у 2022 році вона дізналася про її наявність, перебуваючи у статусі стягувача, та оскаржила цю постанову вже як позивачка, чиї права порушені.

15 грудня 2022 року позивачка подала через канцелярію суду додаткові пояснення у справі, в яких, зокрема просить суд звернути увагу на те, що у документах, наданих у додатку до відзиву відповідача, відсутня постанова про те, що державний виконавець Скоп Т.А. прийняв матеріали «ВП 52080799», отже виносив оскаржувану постанову за відсутності у нього матеріалів «ВП 52080799», що є підставою для визнання оскаржуваної постанови незаконною та її скасування. У додатках є постанова про накладення штрафу за листопад 2016 року. Таким чином, оскаржувана постанова була винесена за відсутності накладених двох штрафів, а тому є передчасною.

19 грудня 2022 року позивачка подала через канцелярію суду додаткові пояснення від 19 грудня 2022 року, в яких зазначає, зокрема про те, що відповідач надає копію постанови державного виконавця від 23 вересня 2016 року про накладення штрафу за підписом ОСОБА_5 , однак відповідно до наказу від 13 вересня 2016 року № 1455/В ОСОБА_5 з 19 вересня 2016 року по 07 жовтня 2016 року перебувала у відпустці. 07 листопада 2016 року постановою про перевірку виконавчого провадження штраф від 23 вересня 2016 року скасовано.

21 грудня 2022 року позивачка подала через канцелярію суду клопотання від 21 грудня 2022 року, в якому просить незалежно від того, яким буде судове рішення, у тексті судового рішення відобразити основні питання, які вона піднімає.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 25 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 23 листопада 2022 року клопотання позивачки про звільнення від сплати судового збору задоволено. Звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі пункту першого частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір». У задоволенні клопотання позивачки від 22 листопада 2022 року про розгляд справи за участю сторін не у спрощеному провадженні відмовлено. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 05 грудня 2022 року для розгляду заяви ОСОБА_1 від 02 грудня 2022 року про відвід судді Клименко О.М. передано справу № П/857/16/22 іншому судді Львівського окружного адміністративного суду, що буде визначений в порядку, передбаченому статтею 31 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючої судді Клименко Оксани Миколаївни у адміністративній справі № П/857/16/22 за позовом ОСОБА_1 до Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання неправомірними дій, скасування постанови відмовлено.

Ухвалою суду від 08 грудня 2022 року заяву ОСОБА_1 від 05 грудня 2022 року про відвід судді Клименко О.М. від розгляду справи № П/857/16/22 пров. П/857/22/22 залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 08 грудня 2022 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 22 грудня 2022 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 22 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

06 жовтня 2016 року старший державний виконавець Личаківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Скоп Т.А. при примусовому виконанні виконавчого листа № 813/5744/15, виданого 25 серпня 2016 року Львівським апеляційним адміністративним судом, виніс постанову Про залучення будівельної організації у виконавчому провадженні № 52180799, якою постановив:

1. Для проведення демонтажних робіт, а саме: про Зобов`язати ОСОБА_3 за власний рахунок здійснити перебудову об`єкту будівництва «Реконструкція з розширенням нежитлового приміщення сараю (літ. Б-1) на АДРЕСА_1 за рахунок прибудови та надбудови мансардного поверху під житловий будинок» у відповідність до робочого проекту розробленого ОСОБА_1 організацією спілки архітекторів України Т.А.М. «Галархбуд», якій затверджений замовником (відповідачем) 16.09.2014 року шляхом:

- забезпечення висоти будівлі від відмітки 0.000 м. до гребня даху 6.800 м.;

- забезпечення заміни матеріалів зовнішніх стін мансардного поверху з газоблоків на цеглу;

- забезпечення дотримання відстані не менше 1.0 м. від найбільшої виступної конструкції стіни до межи сусідньої ділянки.

2. ТзОВ «Добро-Буд» надати кошторисну вартість проведення даного виду робіт, та скерувати на нашу адресу в 10-денний термін.

Позивачка, уважаючи вказану постанову незаконною, а дії відповідача щодо її складення неправомірними, звернулася з цим адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 цього ж Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За змістом статті 14 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Для проведення виконавчих дій виконавець за потреби залучає понятих, працівників поліції, представників органів опіки і піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частин першої-другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Суд відзначає, що у цій справі позивачка оскаржує постанову державного виконавця від 06 жовтня 2016 року Про залучення будівельної організації та дії державного виконавця щодо її складення, прийняті (вчинені) у виконавчому провадженні № 52180799.

Стягувачем у вказаній постанові зазначено ОСОБА_2 .

Разом з тим ухвалою Львівською окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 813/5744/15 замінено стягувача у виконавчих листах, виданих Львівським окружним адміністративним судом у справі № 813/5744/15, ОСОБА_2 на належного стягувача (правонаступника) ОСОБА_1 (позивачка у цій справі).

Вказану ухвалу боржник у виконавчому провадженні № 52180799 ОСОБА_3 оскаржила в апеляційному порядку.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року про заміну стягувача у виконавчих листах у справі № 813/5744/15 скасовано.

Прийнято постанову, відповідно до якої в задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 813/5744/15 відмовити.

Таким чином, з огляду на вищевказане ОСОБА_1 , яка є позивачкою у цій справі, станом на момент розгляду цієї справи не є учасником (стягувачем) виконавчого провадження № 52180799.

Разом з тим у клопотанні від 14 грудня 2022 року про поновлення провадження у справі позивачка вказує, що у рамках КАС України вона має право оскаржувати дії Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), як суб`єкта владних повноважень.

З цього приводу суд зазначає наступне.

За змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частин першої та третьої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп Суд зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Окрім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

За правилами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

При цьому порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи-позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 23 грудня 2019 року у справі № 712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 500/477/15-а.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Зважаючи на викладене суд відзначає, що оскаржувана постанова державного виконавця від 06 жовтня 2016 року Про залучення будівельної організації є індивідуальним актом та стосується прав та інтересів учасників виконавчого провадження, в межах якого вона прийнята, зокрема стягувача та боржника.

Водночас як зазначено вище, з огляду на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 813/5744/15 позивачка не є учасником виконавчого провадження № 52180799.

За таких обставин прийнята державним виконавцем у виконавчому провадженні оскаржувана постанова, як акт індивідуальної дії, а також дії, вчинені щодо її складення, жодним чином не стосуються прав та інтересів позивачки та не порушують їх, а відтак не породжують для позивачки права на захист.

У позовній заяві та додаткових поясненнях позивачка наводить аргументи щодо протиправності оскаржуваної постанови та дій державного виконавця щодо її складення.

Стосовно порушеного права у позовній заяві позивачка вказує, що оскаржуваними рішенням та діями відповідача порушено її право, гарантоване Конституцією України, законами України та КАС України про обов`язковість виконання судових рішень, адже судове рішення у справі № 813/5744/15, яке набрало законної сили 18 серпня 2016 року, не виконане боржником. Однак суд зазначає, що позивачка ОСОБА_1 не була учасником справи № 813/5744/15, на момент розгляду цієї справи не є правонаступником когось із учасників, а тому відсутні підстави вважати, що її право через можливе невиконання судового рішення у вказаній справі якимось чином порушене. При цьому суд повторно наголошує, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Зважаючи на те, що позивачка не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів оскаржуваними рішенням та діями відповідача, а лише стверджує про їх протиправність, то у задоволенні заявленого позову належить відмовити.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Крім того, у пункті 80 рішення у справі «Перес проти Франції» («Perez v. France», заява № 47287/99) ЄСПЛ зазначив, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд включає право сторін, що беруть участь у справі, представляти будь-які зауваження, які вони вважають доречними до їхньої справи. Оскільки метою Конвенції є забезпечення не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав фактичних і ефективних (див. рішення у справі «Артіко проти Італії» (Artico v. Italy), заява № 6694/74, пункт 33), це право можна вважати ефективним тільки в тому випадку, якщо зауваження були дійсно «заслухані», тобто належним чином враховані судом, який розглядає справу. Отже, дія статті 6 Конвенції полягає в тому, щоб, серед іншого, зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами у справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належності до справи (див. рішення у справі «Ван де Хурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. Netherlands), заява № 16034/90, пункт 59).

Також у пункті 71 рішення у справі «Пелекі проти Греції» (Peleki v. Greece, заява № 69291/12) ЄСПЛ нагадав, що внутрішнє рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене міркувань або якщо це міркування ґрунтується на явній помилці факту чи закону, допущеної національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» (Moreira Ferreira v. Portugal (no 2), заява № 19867/12, пункт 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, то відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (пр. Чорновола, 39, м. Львів, 79019) про визнання неправомірними дій, скасування постанови відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 22 грудня 2022 року.

Суддя Клименко О.М.