Справа № 320/9268/22
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2022-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року Справа №320/9268/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Войтович І.І., розглянувши порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ,Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач -1), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі відповідач-2), в якому, зокрема, просить суд:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 01.09.2022 № 10 щодо відмови у призначенні пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити пенсію зі зниженням пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до абз. 3 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з дня звернення із заявою про призначення пенсії, а саме з 26.08.2022.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що спірним рішенням їй відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку згідно статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з незаконних на те підстав, відповідач неправомірно не взяв до уваги довідки та записи в трудовій книжці щодо періоду проживання та роботи у зоні безумовного відселення з моменту аварії на ЧАЕС, які підтверджують період проживання та роботи у зоні безумовного відселення не менше 2 років до 01.01.1993. Також, позивач вказала, що має посвідчення 3 категорії потерпілого від аварії на ЧАЕС та довідку № 6055 від 18.12.1992 виданої Поліською райдержадміністрацією, з якої вбачається з моменту аварії по або на 1 січня 1993 р. проживання у відповідній зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років та на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. Позивач не погоджується зі спірним рішенням, вона проживала в зоні безумовного (обов`язкового) відселення понад 7 років та вважає, що нею було надано всі необхідні документи для призначення їй пенсії із застосуванням зниження пенсійного віку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.10.2022 вказану позовну заяву за ч. 1 ст. 169 КАС України було залишено без руху з підстави невідповідності останньої ч. 5 ст. 160 КАС України.

31.10.2022 позивачем недоліки позовної заяви повністю усунуто.

01.11.2022, ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач-2 позов не визнав, 28.11.2022 надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що обов`язковою умовою призначення позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є постійне проживання та/або робота в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, які мають бути підтвердженні довідкою про період (періоди) проживання (роботи) на цих територіях, виданих органами місцевого самоврядування, трудовою книжкою, та наявність посвідчення відповідної категорії, які повинні оцінюватись у своїй сукупності.

З наданих позивачем до Пенсійного фонду документів не підтверджено право позивачки на зниження пенсійного віку за ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» а саме на 6 років у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів проживання (роботи) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.

Станом на час вирішення справи судом, відповідачем-2 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до суду не подано відзиву на позовну заяву, заяв чи клопотань з даного приводу до суду не надходило.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає необхідним розглянути справу у порядку письмового провадження на підставі наявних у ній матеріалів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Яготин, Київської області, є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , виданого Яготинським РВ УМВС України у Київській області 27.06.2002.

ОСОБА_1 отримала довідку від 18.12.1993 Держадміністрації Поліського району №6055 про те, що вона постійно проживала на території зони безумовного (обов`язкового) відселення та гарантованого добровільного відселення на день аварії або на 1 січня 1993 р. проживала у відповідній зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років та на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. Дана довідка є підставою для видачі посвідчення потерпілого від Чорнобильської АЕС, віднесеного до категорії 3.

31.03.1993 Київською обласною державною адміністрацією було видано позивачу посвідчення громадянина, який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986 р.р. (категорії 3) серії НОМЕР_2 .

Згідно копії трудової книжки НОМЕР_3 вбачається:

- згідно наказу № 75-к від 01.08.1986 з 01.08.1986 працювала бухгалтером у Вільчанській міжрайбазі, 02.02.1987 за наказом №12-к від 03.02.1987 переведена на посаду старшого бухгалтера та наказом №12 ка від 02.03.1992 з 02.03.1992 переведена на посаду бухгалтера у зв`язку із введенням нового штатного розкладу. Наказом № 2-к від 11.01.1993 звільнена із займаної посади з 25.01.1993 у зв`язку із виселенням та переїздом на інше місце проживання внаслідок аварії на ЧАЕС згідно постанови КМ України №333 від 30.12.1989.

- наказом від 26.01.1993 №6-к з 26.01.1993 призначена на посаду бухгалтером Яготинського кооперативу «Енергія» та наказом № 5-к від 06.06.1994 з 06.06.1994 звільнена за власним бажанням.

Відповідно до наданої до позову довідки Красятицького споживчого товариства Поліського району Київської області № 39 від 08.11.2018 вбачається, що ОСОБА_1 працювала на посаді бухгалтера Вільчанської міжрайбази Київської облспоживспілки в період з 01 серпня 1986 року по 25 січня 1993 року (копія трудової книжки), про що також свідчать книги нарахування по заробітній платі за 1986 1993 роки, які знаходяться на зберіганні в Красятицькому споживчому товаристві. Книги наказів та розпоряджень не збереглися. Довідка містить підпис голови правління ОСОБА_2 та печатку товариства.

У довідці №16 від 17.08.2022 Красятицького споживчого товариства Вишородського району Київської області зазначено про те, що ОСОБА_1 дійсно пропрацювала на посаді бухгалтера Вільчанської міжрайбази Київської облспоживспілки в період з 01 серпня 1986 року по 25 січня 1993 року, що також підтверджується книгами особових рахунків по нарахуванню заробітних плат.

Також у даній довідці вказано про реорганізацію Вільчанської міжрайбази постановою правління Київської облспоживспілки від 08.10.1987 №180 у оптово-торгівельну базу та передана яка була Поліському районному споживчому товариству. Останнє було ліквідовано згідно постанови № 1 п. 1 від 04.01.1999 Київської облспоживспілки без правонаступника. Довідка видана за місцем пред`явлення запиту за підписом в.о. голови правління Красятицького СТ Яковенко І. та містить відповідну печатку.

Аналогічну інформацію довідки №16 від 17.08.2022 містить наявна у справі довідка №21 від 22.09.2022, складена на підставі книг особових рахунків по нарахуванню заробітних плат 1986-1993 років.

Згідно довідки Іванківського районного відділу УДМС України у Київській області №С-103 від 13.11.2018, на запит ОСОБА_1 повідомлено, що згідно талонів архівної адресно-довідкової картотеки Іванківського РВ УДМС України в Київській області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Яготин Київської області, була прописана за адресою: АДРЕСА_1 з 01.08.1986 р. по 06.07.1991 р. Інші відомості відсутні. На довідці міститься підпис начальника Іванкіського РВ Машиної Т.В. та печатка відділу.

Судом встановлено, що позивач 26.08.2022 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», однак вказана заява, за правилами екстериторіальності, була надіслана до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та розглянута вказаним Пенсійним фондом.

За результатом розгляду отриманих документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком №10 від 01.09.2022.

У вказаному рішенні відповідач-1 зазначив, що підставою для відмови в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку з відсутністю права на зменшення пенсійного віку.

Відповідач-1 також зазначив, що за наданими документами страховий стаж заявника становить 31 роки 1 місяць 23 дні.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви:

1) за доданими документами до страхового стажу не враховано:

- згідно довідки №16 від 17.08.2022, оскільки відсутні підстави на зарахування та звільнення (накази, розпорядження, тощо);

2) за доданими документами до періодів проживання в зоні не враховано:

- згідно довідки С-103 від 13.11.2018, оскільки відсутні підстави видачі довідок.

Вказане, на думку відповідача, свідчить про те, що право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку передбаченого ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не підтверджено на 6 років у зв`язку із відсутністю підтверджуючих документів.

Не погоджуючись з рішенням відповідача-1, позивач звернувся до суду з позовом про визнання його протиправним.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами статі 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон №1058-IV) передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон № 1788-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом Української РСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років. Мають право на зниження пенсійного віку на 4 роки, та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років.

Згідно з приміткою до цієї норми початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Таким чином, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі вказаних абзаців пункту другого статті 55 Закону №796-XII - є факт проживання та/або праці такої особи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення протягом двох років з 26 квітня 1986 року до 01 січня 1993 року. При цьому, особам, які додатково проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з 26 квітня 1986 року по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 4 роки.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 у справі №565/1829/17, від 26.09.2018 у справі №205/4589/16-а та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

З матеріалів справи вбачається, що страховий стаж позивача для розрахунку пенсії складає 31 рік 1 місяць та 23 дні (зазначено відповідачем-1 у спірному рішенні). Заперечень щодо даного страхового стажу позивач в позові не зазначила.

Частиною першою статті 44 Закону №1058-IV обумовлено, що звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Підпунктом 5 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі Порядок №22-1), передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Згідно зі ст. 9 Закону №796-XII (в редакції Закону, яка була чинна на момент видачі позивачу посвідчення 3 категорії ) особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до ст. 11 Закону 796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать: особи, які постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Статтею 14 Закону № 796-XII передбачено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року

прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 15 Закону №796-XII підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - місцевими Радами народних депутатів на цих територіях.

Відповідно до п. 4 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 (який був чинний на момент видачі позивачу посвідчення категорії 2), потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження і особам, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1989 р. № 224), віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення сірого кольору, серія Б.

Згідно з пунктом 10 Порядку видачі посвідчень провадиться: народним депутатам України, керівним і відповідальним працівникам Секретаріату Верховної Ради України, Адміністрації Президента України, Верховного Суду України, Генеральної Прокуратури, Вищого Арбітражного Суду, Кабінету Міністрів, а також керівникам центральних органів державної виконавчої влади, представникам Президента України в областях і містах Києві та Севастополі, працівникам підприємств і організацій, розташованих в зоні відчуження - Міністерством у справах захисту населення від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; іншим потерпілим і учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС - Радою Міністрів Республіки Крим, обласним, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій за місцем проживання.

З аналізу наведених норм права слідує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, статус особи, яка проживає (ла) або постійно працює (ла) у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови 3 категорії та надає право користування пільгами, встановленими Закону №796-XII, є відповідне посвідчення.

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21.11.2019 у справі №572/47/17 та від 15.01.2021 у справі №520/7846/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи вищенаведену позицію Верховного Суду, суд не приймає до уваги твердження відповідача-1 щодо відсутності підстав для призначення позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку з огляду на ненадання позивачем належним документів та зазначає, що саме посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони безумовного (обов`язкового) відселення, надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, у тому числі, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Як було вказано раніше, 31.03.1993 Київською обласною державною адміністрацією було видано позивачу посвідчення громадянина, який постійно проживав чи проживає, працював чи працює на території безумовного (обов`язкового) та гарантованого відселення у 1986 рр. (категорії 3) серії НОМЕР_2 .

Суд наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів визнання недійсним цього посвідчення як на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії, так і на момент розгляду даної справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач-2 зазначив, що надані позивачем документи, а саме довідка №16 від 17.08.2022 та довідка № С-103 від 13.11.2018 не підтверджують факт її проживання та роботи в зоні безумовного (обов`язкового) гарантованого відселення не менше 2 років станом на 01.01.1993, однак суд повторює, що таким документом є саме посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території безумовного (обов`язкового) відселення (категорії 3), яке, як було вказано вище, видавалося лише за умови, що на день аварії або на 1 січня 1993 року такий громадянин прожив у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

З наявних у справі документів, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 після подій аварії на Чорнобильській АЕС, а саме з 01.08.1986 по 06.07.1991 проживала в смт. Поліське, Поліського району, Київської області.

Згідно довідки №6055 від 18.12.1992 виданої Поліською держадміністрацією підтверджено постійне проживання позивача у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, на підставі якої, їй було видано посвідчення категорії 3 серії НОМЕР_2 від 31.03.1993. Таким чином, підтверджено її проживання у відповідній зоні з 01.08.1986 по 06.07.1991.

Та, суд звертає увагу, що підтвердження проживання у вказаному періоді з 01.08.1986 по 06.07.1991 в смт. Поліське не надає право позивачу застосувати початкову величину для зменшення пенсійного віку для призначення пенсії на 4 роки, оскільки таке право виникає у підтвердженому періоді з 26 квітня 1986 року по 31 липня 1986 року.

Відповідно до довідки Іванківського районного відділу ДМС в Київській області від 13.11.2018 підтверджено її прописку з 01.08.1986 по 06.07.1991 в смт. Поліське та враховуючи записи в трудовій книжці, суд вважає підтвердженим факт роботи на території зони безумовного (обов`язкового) відселення з 01.08.1986 по 25.01.1993, що складає 6 років 5 місяців та 24 дні.

Суд враховує також, що у спірному рішенні, відповідачем-1 вказано страховий стаж позивача 33 роки 1 місяць 17 днів.

На момент звернення до Пенсійного фону позивач досягла віку - 53 роки 8 місяців 26 днів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що подані позивачем документи не викликають сумнівів щодо її проживання та роботи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення протягом періоду, достатнього для виникнення права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного (на 01.01.1993) з урахуванням положень ст. 26 Закону №1058-IV та ст. 55 Закону №796-XII, за умови досягнення нею 53 років 6 місяців та 6 днів (60 років 6 років 5 місяців 24 днів (період постійного проживання та роботи в с. Поліське з 01.08.1986 по 25.01.1993).

З матеріалів справи вбачається, що позивач на момент звернення до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (26.08.2022) із заявою про призначення пенсії досягла віку, необхідного для такого призначення - 53 роки 6 місяців 26 днів.

Суд звертає увагу відповідача-2, що згідно із ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна норма передбачена пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637).

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п. 3 Порядку 637).

За п. 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

Документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності) (п. 23 Порядку №637).

Для підтвердження стажу роботи приймаються лише ті відомості про період роботи, що внесені до довідки на підставі документів, або відповідно до вимог цього Порядку (п. 24 Порядку №637).

Аналізуючи вищезазначене можна зробити висновок, що вимога про надання уточнюючої довідки на підтвердження запису в трудовій книжці, може бути пред`явлена у випадку відсутності трудової книжки, та коли у ній відсутні необхідні записи, або записи є неправильними чи неточними.

Відповідно, оскільки судом встановлено, що записи в трудовій книжці позивача, які містять спірні періоди роботи, що не були враховані відповідачем-1 до страхового стажу, містять вказані записи періоди роботи, накази, їх дати, підписи осіб, що вчинили такі записи про прийняття, звільнення, печатку відповідного підприємства.

Відповідачі в свою чергу не надали суду відповідно до положень абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України належних доказів на спростування достатності та достовірності записів в трудовій книжці позивача, у зв`язку з чим вказана позиція, зокрема, відповідача-2 по справі є необґрунтованою.

Суд також зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій та певних осіб для підтвердження достовірності вказаної інформації у поданих особою до Пенсійного фонду документах, вимагання саме від особи, що претендує на призначення їй пенсії додаткових документів за наявності їх достатності та достовірності записів у них, законодавство не передбачає.

Суд зазначає, що відповідач-1 не обґрунтував належними та достатніми доказами не взяття до уваги надані позивачем документи до заяви про призначення їй пенсії за ст. 55 Закону №796-XII, серед яких була зокрема, довідка № 6055 від 18.12.1992 та відповідно посвідчення категорії 3 серії НОМЕР_2 , а також записи в трудовій книжці НОМЕР_3 , довідки № 16 від 17.08.2022 та №С-103 від 13.11.2018.

Зокрема, суд зауважує, що результати розгляду довідок № 16 від 17.08.2022 та №С-103 від 13.11.2018 є необґрунтованими та не підтвердженими в силу положень ст. 77 КАС України, зарахування та звільнення з посади на Вільчанській міжрайбазі відображені у трудовій книжці, яка підлягала належному дослідженню та вивченню в ході опрацювання заяви про призначення пенсії позивачу, не прийняти таку довідку №16 до уваги можливо було лише в тому випадку коли сама трудова книжка не містила би в собі достатніх відомостей про проходження трудової діяльності у спірному періоді для сторін. Також, щодо довідки №С-103, суд зазначає, що довідка видана за запитом позивача, яка має право на отримання відповідної інформації на законодавчому рівні тому зазначення щодо відсутності підстав видачі такої довідки є необґрунтованою позицією, не підтвердженою відповідачами в ході розгляду справи.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 01.09.2022 №10 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку згідно статті 55 Закону №796 суд зазначає, що такі вимоги не є втручанням у дискреційні повноваження даного відповідача-2, з огляду на таке.

Так, згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки відповідач-1 неправомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, у той час як право на отримання пенсії підтверджується документально, суд вважає, що у даному випадку у відповідача-2 відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Відповідно суд вважає необґрунтованою позицію відповідача-2 щодо наявності дискреційних функцій у суб`єкта владних повноважень Пенсійного фонду за наслідками розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону №1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Позивач подала заяву про призначення спірної пенсії 26.08.2022, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 45 Закону №1058-IV на дату такого звернення минуло 2 місяці з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто звернення відбулось не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Отже, оскільки позивач досягла необхідного пенсійного віку (53 роки 6 місяців 6 днів), пенсія за віком зі зниженням пенсійного віку має бути призначена їй з 26.08.2022, а саме з дати звернення до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача-2 призначити позивачу з 26.08.2022 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до положень статті 55 Закону 796-XII.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач-2 по справі не надав суду належних та достатніх доказів в силу положень абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України в обґрунтування правомірності прийнятого спірного рішення згідно ч. 2 ст. 2 КАС України. Відповідач-1 у справі безпосередньо не скористався процесуальним правом щодо надання суду відзиву з обґрунтування правової позиції відносно заявлених позовних вимог позивача.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 139 КАС України позивачу підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень, відповідачів по справі, понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 1984,80 грн. Відповідно, суд пропорційно стягує з відповідачів по справі сплачений позивачем судовий збір по 992,40 грн.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №10 від 01.09.2022 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 з 26.08.2022 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у сумі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (; адреса місцезнаходження: 08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, буд. 10).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у сумі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (; адреса місцезнаходження: 49094, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, Дніпропетровська область).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.