Справа № 359/1514/22
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2022-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 359/1514/22 Суддя першої інстанції: Журавський В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Черпіцької Л.Т.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Виконавчого комітету Бориспільської міської ради на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Бориспільської міської ради про скасування постанови про накладення штрафу,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2022 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Бориспільської міської ради про скасування постанови про накладення штрафу, в якому просила:

- скасувати прийняту адміністративною комісією при виконавчому комітеті Бориспільської міської ради Київської області постанову від 19.10.2021 року № 9 про визнання винною ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП та накладення стягнення;

- справу за адміністративне правопорушення за фактом притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за адміністративного правопорушення - закрити;

- судові витрати та витрати на правничу допомогу стягнути на користь позивача з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Бориспільської міської ради.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач - Виконавчий комітет Бориспільської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

19 грудня 2022 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 56343, від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого позивач повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою з підстав, викладених у відзиві, просить стягнути понесені витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не була належним чином повідомлена про розгляд справи про адміністративне правопорушення адміністративною комісією при виконавчому комітеті Бориспільської міської ради, що є підставою для визнання постанови у справі про адміністративне правопорушення неправомірною як такої, що винесена з порушенням встановленої процедури, адже позивача позбавлено прав, передбачених Конституцією України та КУпАП, зокрема, бути присутнім під час розгляду справи, надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, мати професійну правову допомогу, крім того, в протоколі про адміністративне правопорушення №86 від 18 серпня 2021 року (а.с.16) та в постанові про накладення адміністративного стягнення №9 від 19 жовтня 2021 року (а.с.13) відсутня вказівка на конкретну норму Правил благоустрою м. Борисполя, затверджених рішенням сесії Бориспільської міської ради від 29 березня 2016 року №470-7-VII, яка була порушена позивачем.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 19 жовтня 2021 року адміністративна комісія при виконавчому комітеті Бориспільської міської ради винесла постанову про накладення адміністративного стягнення №9, якою наклала на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1360 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП (а.с.13).

Зі змісту даної постанови вбачається, що 18 серпня 2021 року о 16 годині 00 хвилин за адресою: АДРЕСА_3, ОСОБА_1 , являючись власником земельної ділянки не виконує вимоги Правил благоустрою території м. Борисполя, яким установлюється порядок благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою м. Борисполя, регулюються права та обов`язки учасників правовідносин у сфері благоустрою території міста: прилегла прибудинкова територія знаходиться у неналежному стані, не викошені бур`яни, кущі та карантинні рослини, прибудинкова територія засмічена побутовими та твердими відходами, чим порушила Правила благоустрою м. Борисполя, затверджених рішенням сесії Бориспільської міської ради від 29 березня 2016 року №470-7-VII, що підпадає під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП.

Вважаючи вказану вище постанову протиправною, позивач звернулась із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, враховуючи положення ч.1 ст. 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до положення ст.152 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів, що тягне за собою накладення штрафу на громадян від двадцяти до вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 1 ст.268 КУпАП передбачено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

За змістом ст.278 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: чи належить до його компетенції розгляд даної справи; чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; чи витребувано необхідні додаткові матеріали; чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

На підставі ч.1 ст.218 КУпАП адміністративні комісії при виконавчих органах міських рад розглядають, серед іншого, справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст.152 цього Кодексу.

За правилами ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, відповідно до матеріалів справи, оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення була винесена за відсутності ОСОБА_1 .

Зі змісту повідомлення №106/2 від 12 жовтня 2021 року (а.с.14) вбачається, що ОСОБА_1 було направлено повідомлення про засідання адміністративної комісії при виконавчому комітеті Бориспільської міської ради, призначене на 19 жовтня 2021 року о 12 годині 00 хвилин для розгляду справи про адміністративне правопорушення. Дане повідомлення було направлено за адресою: АДРЕСА_1 , разом з тим, як вірно наголошено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 отримувала вказане повідомлення (позивачкою вказаний факт заперечується).

Крім цього, як вбачається з копії посвідки на постійне проживання, виданої на ім`я позивачки (а.с.10-11), адресою її зареєстрованого місця проживання в України є АДРЕСА_4 , з огляду на що направлення повідомлення №106/2 від 12 жовтня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , не є, на переконання колегії суддів, належним доказом направлення повідомлення стороні про засідання відповідної комісії.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що позивач не була належним чином повідомлена про розгляд справи про адміністративне правопорушення адміністративною комісією при виконавчому комітеті Бориспільської міської ради, що позбавило її прав, передбачених Конституцією України та КУпАП, зокрема, бути присутнім під час розгляду справи, надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, мати професійну правову допомогу, що також відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеного у постановах від 06 березня 2018 року у справі №522/20755/16-а, від 30 вересня 2019 року у справі №591/2794/17, від 21 травня 2020 року у справі №286/4145/15-а, від 31 березня 2021 року у справі №676/752/17.

Крім того, як вірно зазначено в рішенні суду, стаття 152 КУпАП є бланкетною правовою нормою, тобто нормою, яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших нормативно-правових актів. Конкретизований зміст диспозиції бланкетної правової норми передбачає певну деталізацію її положень іншими нормативно-правовими актами для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації за відповідною статтею чи частиною статті КУпАП.

Таким чином, для кваліфікації дій правопорушника за цією статтею в протоколі про адміністративне правопорушення необхідно вказати конкретні дії правопорушника і зазначити конкретну норму Правил благоустрою м. Борисполя, що була порушена.

Всупереч цьому, в протоколі про адміністративне правопорушення №86 від 18 серпня 2021 року (а.с.16) та в постанові про накладення адміністративного стягнення №9 від 19 жовтня 2021 року (а.с.13) відсутня вказівка на конкретну норму Правил благоустрою м. Борисполя, затверджених рішенням сесії Бориспільської міської ради від 29 березня 2016 року №470-7-VII, яка була порушена позивачем, з огляду на що зміст оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення не відповідає вимогам ст.283 КУпАП.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №461/202/17.

Фотоілюстрація та викопіювання з Публічної кадастрової карти України (а.с.18-22), які приєднані як додатки до протоколу, в якості підтвердження того, що земельна ділянка, яка розташовується в АДРЕСА_3 , та належить на праві приватної власності позивачу, знаходиться у неналежному стані: не викошені бур`ян, кущі та карантинні рослини, прибудинкова територія засмічена побутовими та твердими відходами, на переконання колегії суддів не є належними доказами у справі, адже зазначені фотоілюстрації не дають можливості з повною достовірністю встановити, що на них відображено саме земельну ділянку, яка розташовується в АДРЕСА_3 , та належить позивачу.

Доказів зворотнього матеріали справи не містять та відповідачем в апеляційній скарзі не спростовано.

Щодо доводів апелянта про неспівмірність стягнутих на користь позивачки витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 вищевказаної статті передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, позивачкою було надано: договір про надання правової допомоги від 01 лютого 2022 року, укладеним між адвокатом Тараном О.В. та ОСОБА_1, протокол узгодження послуг від 01 лютого 2022 року, акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 07 лютого 2022 року, квитанцію №7981586 від 21 лютого 2022 року, (а.с.26-28,29,30,44), із наданих документів вбачається, що адвокатом було витрачено 5 годин для виконання робіт, перелік яких вказаний в акті приймання-передачі наданих послуг №1, ставка години роботи адвоката = 2000 грн., що відповідає сумі, яка була заявленою позивачкою до відшкодування та фактично сплачена за надані послуги.

На переконання колегії суддів, відповідачем всупереч ч.7 ст. 134 КАС України, не доведено неспівмірності заявлених до відшкодування витрат, не надано будь яких доказів того, що ціни на послуги адвоката є явно завищеними на ринку юридичних послуг.

Аналогічний висновок викладений також у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 року по справі № 280/1765/19.

Крім того, відповідно до поданого відзиву, позивач просила стягнути понесені нею витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6000 грн., на підтвердження чого надала суду: договір про надання правової допомоги від 15.12.2022 року № 1, протокол узгодження послуг від 15.12.2022 року № 1, акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 16.12.2022 року, квитанцію 0.0..1 від 18 лютого 2022 року

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відзив на апеляційну скаргу не містить нових фактів чи посилань окрім тих, що були вказані у позовній заяві та у рішенні суду першої інстанції, в той час як ознайомлення та вивчення практики Верховного Суду не є одним із видів правової допомоги в розумінні норм КАС України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а тому не можуть бути відшкодовані за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, з огляду на що, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити вказане клопотання частково та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Виконавчого комітету Бориспільської міської ради - залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2022 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Бориспільської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2022 року - без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Бориспільської міської ради (08301, Київська область, м. Бориспіль, вул. Київський Шлях, 72, ) витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

Л.Т.Черпіцька

Повний текст рішення виготовлено 20 грудня 2022 року.