Справа № 480/4916/22
Суддя: С.М. Гелета
Дата ухвалення: 2022-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 грудня 2022 року Справа № 480/4916/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі судді Гелети С.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб у приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військову частину НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача було звільнено у запас у зв`язку із закінченням строку дії контракту відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 25.10.2021 №189-РС, а з 30.10.2021 виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення відповідно до наказу від 29.10.2021 №310.
Разом зі тим, під час звільнення позивачу не було в повному обсязі виплачені всі суми грошового забезпечення та відповідні виплати.
Так, позивач зазначає, що Військовою частиною НОМЕР_1 протиправно було внесено до наказів командира в/ч по стройовій частині НОМЕР_2 від 29.10.2021 №310, в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 25.10.2021 №189-РС розрахунку вислуги років у пільговому обчисленні у бік їх зменшення, у зв`язку із чим просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 привести відомості позивача облікової справи до наявної у позивача вислуги років, що надає право на отримання пенсії за вислугою років, у відповідність до норм ст.ст. 12, 17-1, 17-2 Закону № 2262-Х11 від 09 квітня 1992 року "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", провести перерахунок позивача вислуги років з урахуванням попередніх періодів служби на пільгових умовах з розрахунку 1,5 року за кожен рік служби або 1 місяць служби за 1,5 місяці шляхом внесення змін щодо вислуги років (пільгова), зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 внести до наказів командира в/ч по стройовій частині НОМЕР_2 від 29.10.2021 № 310, в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 25.10.2021 №189-РС зміни в частині розрахунку вислуги років у пільговому обчисленні з розрахунку 1,5 року за кожен рік служби або 1 місяць служби за 1,5 місяці та видати завірені їх копій позивачу на руки.
Зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 не прийняла рішення у формі наказу про нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а тому просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену ст. 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення.
Крім того, військовою частиною НОМЕР_1 не було нараховано та виплачено позивачу грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби за контрактом, речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 №178, та без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу за цінами предметів обмундирування, визначеними розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30.01.2019 №21 "Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчився", у зв`язку із чим військовою частиною НОМЕР_1 повинно бути здійснено відповідну виплату.
Під час звільнення ВЧ НОМЕР_1 безпідставно не нарахувала та не виплатила позивачу грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, а також не нарахувала та не виплатила позивачу індексацію грошового забезпечення за період служби, винагороду за безпосередню участь в ООС на лінії бойового зіткнення на території Донецької та Луганської областей у складі в/ч НОМЕР_2 .
Також позивач зазначає, що у зв`язку із не нарахуванням та невиплатою всіх належних сум, відповідач ВЧ НОМЕР_1 повинна сплатити на користь позивача грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні до дня прийняття рішення судом у справі з розрахунку середньоденного грошового забезпечення 453,30 грн. станом на день звільнення.
Судом провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб, визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду, витребувано у сторін докази та документи, що стосуються спірних правовідносин.
Враховуючи те, що згідно документів, наданих позивачем до позовної заяви, зокрема, копії військового квитка підтверджується, що позивач проходив військову службу та звільнений наказом ВЧА1376 від 25.10.2021 №189-РС, але повний розрахунок та виключення зі списків особового складу здійснено Військовою частиною НОМЕР_2 , якою прийнято наказ від 29.10.2021 №310, суд, на підставі ст. 48 КАС, залучив другим відповідачем Військову частину НОМЕР_2 .
Також при відкритті провадження судом у відповідачів - ВЧ НОМЕР_1 , ВЧ НОМЕР_2 витребував всі документи та докази, що стосуються розгляду даної справи, а також усі наявні документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Ухвалою суду від 01.11.2022, 07.11.2022, 14.11.2022, 13.12.2022 судом витребувалися у відповідачів докази та документи, що стосуються спірних правовідносин.
Від відповідача ВЧ НОМЕР_1 відзиву на адміністративний позов не надано, до суду надійшли документи, що стосуються проходження позивачем військової служби, які є в наявності у ВЧА1376, зазначає, що інші витребувані судом документів у ВЧ НОМЕР_1 відсутні, оскільки позивач проходив службу у ВЧ НОМЕР_2 .
Від позивача надійшли письмові пояснення в яких позивач зазначає, що має право на отримання компенсації за речове майно незалежно від подання рапорту під час звільнення із служби, має право на отримання компенсації за календарні дні додаткової відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, за періоди служби за контрактом з 06.02.2016 до 31.07.2018; з 30.10.2018 до 25.10.2021, оскільки проходив службу на посаді командира відділення-командира машини 3 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти у ВЧА2260, яка перейменована на ВЧ НОМЕР_2 .
Відповідач ВЧ НОМЕР_2 про розгляд справи повідомлений належним чином, копію ухвали від 05.08.2022 разом із копією позовної заяви з додатками отримано 06.09.2022 уповноваженим представником ОСОБА_2 . За клопотанням представника ВЧ НОМЕР_2 судом повторно було направлено електронним зв`язком копію адміністративного позову з додатками.
Разом із тим, відзиву на адміністративний позов не подано, документи, витребувані судом не надані .Від представника ВЧ НОМЕР_2 до суду надіслані 08.11.2022 пояснення, в яких зазначено, що копію контракту з позивачем надати неможливо, оскільки особова справа направлена до ІНФОРМАЦІЯ_1 , до пояснень надано копію наказу від 29.10.2021 №310. Стосовно ненадання доказів, які стосуються суті спору відповідачем не надано.
Від представника ВЧ НОМЕР_2 надійшла 18.11.2022 заява про відвід судді, яка ухвалою суду від 18.11.2022 визнано необґрунтованою, а ухвалою суду від 21.11.2022 у задоволенні заяви представника Військової частини НОМЕР_1 про відвід головуючому судді у даній справі відмовлено.
Таким чином матеріалами справи підтверджується, що відповідачі належним чином повідомлялися судом про розгляд даної справи, судом вживалися заходи для надання представниками відповідачів документів та доказів для розгляду даної справи.
При розгляді даної справи судом враховується, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі
Тобто особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій чи законність прийнятих рішень.
Завданням адміністративного судочинства, згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у т.ч. на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Захист прав, свобод та інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин має досить нерівні можливості, адже з одного боку виступає суб`єкт владних повноважень, тобто держава, а з іншого фізична чи юридична особа, права та інтереси якої були порушені.
Отже, завданнями адміністративного судочинства є захист прав та інтересів фізичних осіб від неправомірних дій чи рішень суб`єктів владних повноважень, тому, дотримуючись принципу змагальності, слід враховувати ч. 2 ст. 77 КАС України, яка встановлює, що саме суб`єкта владних повноважень повинен довести правомірність свого рішення чи дій.
При цьому враховуючи базовий принцип адміністративного судочинства, такий як офіційне з`ясування всіх обставин справи, суд надав тривалий час для відповідачів для надання доказів, що стосуються предмету та обставин адміністративного позову при розгляді даної справи шляхом витребування необхідних доказів, як у ВЧ НОМЕР_1 , так і ВЧ НОМЕР_2 .
У відповідності до ч. 9 ст. 80 КАС України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин, суд залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, надані учасниками справи, суд виходить із наступного.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 29.05.2015.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 25.10.2021 №189-РС позивача було звільнено з військової служби у запас за п.п. «а» (у зв`язку із закінченням строку дії контракту), зазначено, що чинність контракту припиняється 30.10.2021.
Згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 25.10.2021 №189-РС позивача відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 29.10.2021 №310 з 30.10.2021 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів грошового забезпечення. Зазначено, що вислуга років позивача у Збройних силах України становить календарна 09 років 00 місяців 14 днів, пільгова 04 років 08 місяців 00днів.
Позивач вважає, що під час звільнення не було в повному обсязі не було проведено відповідний розрахунок грошового забезпечення, у зв`язку із чим звернувся до суду.
Стосовно позовних вимог щодо визнання протиправною дією Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у внесенні до наказів командира в/ч по стройовій частині НОМЕР_2 від 29.10.2021 №310, в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 25.10.2021 №189-РС розрахунку вислуги років у пільговому обчисленні у бік їх зменшення; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 привести відомості облікової справи позивача до наявної вислуги років, що надає право на отримання пенсії за вислугою років, у відповідність до норм ст.ст. 12, 17-1, 17-2 Закону №2262-Х11 від 09 квітня 1992 року "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", провести новий перерахунок вислуги років позивача з урахуванням попередніх періодів служби на пільгових умовах з розрахунку 1,5 року за кожен рік служби або 1 місяць служби за 1,5 місяці шляхом внесення змін щодо вислуги років (пільгова); зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 внести до наказів командира в/ч по стройовій частині НОМЕР_2 від 29.10.2021 № 310, в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 25.10.2021 №189-РС зміни в частині розрахунку вислуги років у пільговому обчисленні з розрахунку 1,5 року за кожен рік служби або 1 місяць служби за 1,5 місяці та видати завірені їх копій позивачу на руки, суд відмовляє в їх задоволенні, враховуючи наступне.
В даному випадку, матеріалами справи не підтверджується, а позивачем не доведено, що ВЧ НОМЕР_1 були вчинені дії щодо внесення до наказу командира бригади в/ч по стройовій частині НОМЕР_1 від від 29.10.2021 №310 розрахунку вислуги років у пільговому обчисленні у бік їх зменшення.
Так, в матеріалах справи наявний наказ ВЧ НОМЕР_1 від 25.10.2021 №189-РС, в якому взагалі відсутня інформація щодо розрахунку вислуги років позивача, така інформація загалі відсутня.
Слід зазначити, що розрахунок вислуги років позивача в загальному та пільговому обчисленні зазначено в іншому наказі військової частини, яка здійснювала виключення позивача зі списків особового складу та усіх видів грошового забезпечення наказом ВЧ НОМЕР_2 від 29.10.2021 №310.
Разом із тим, позивачем не оспорюється та не є предметом розгляду справи наказ ВЧ НОМЕР_2 від 29.10.2021 №310 щодо визначення позивачу розрахунку вислуги років в календарному обчисленні 09років 00місяців 14 днів, пільгова 04 років 08 місяців 00 днів.
Позивачем не зазначається та не обґрунтовується, який саме період військової служби, на яких саме посадах не враховано відповідачами до вислуги років на час виключення зі списків особового складу військових частин. Наказ ВЧ НОМЕР_2 від 29.10.2021 №310 позивачем не оспорюється, не є предметом розгляду даної справи.
Слід зазначити, що позивач зазначає в обґрунтування позовних вимог стосовно права військовослужбовців на отримання пенсії та зазначає, що пільгова вислуга має враховуватися при призначенні пенсії згідно з п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону №2262.
Разом із тим, суд зазначає, що в даному випадку, не є спірним, позивачем не обґрунтовується та не є предметом розгляду справи питання пенсійного забезпечення позивача. Доказів відмови у призначенні пенсії позивачу матеріали справи не містять, позивачем не зазначаються, не є предметом розгляду справи. Стосовно майбутнього права позивача на отримання пенсії, суд зазначає, що такі обґрунтування фактично заявлені на майбутнє, але дослідженню підлягають порушені права позивача.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам в частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення у формі наказу про нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену ст. 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення , суд зазначає наступне.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно ст. 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Стаття 2 Закону № 2011-ХІІ визначає, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Відповідно до приписів цього Закону особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Крім того, судом враховується, що відповідно до наказу ВА А1376 позивач перебував на військовій службі у Збройних силах України в пізні періоди, починаючи з 15.04.2010 по 30.10.2020, працював в органах МВС з 06.01.2012 по 15.08.2013, а відповідно до витягу з наказу ВЧ НОМЕР_2 від 29.10.2021 №310 зазначено, що вислуга років позивача становить календарна: 09 років 08 місяців 23 дні; пільгова: 06 роки 02 місяців 12 днів.
Таким чином відповідачами не доведено правомірність не нарахування позивачу суми одноразової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням наявного загального періоду стажу в календарному та пільговому обчисленні, зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню.
Факт невиплати спірної одноразової допомоги відповідачами не заперечується. В письмових поясненнях від 22.09.2022 №806 на ухвалу про витребування доказів, які надані суду за підписом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , помічника командира бригади з ФЕР начальника ФЕС О.Омельченко «Судові докази» зазначено, що одноразова грошова допомога при звільнення, яка є предметом розгляду даної справи не нараховалася та не виплачувалася відповідно до наказу від 31.07.2018 №218 та наказу № 310 від 29.10.2021 не нараховувалася та не виплачувалася.
Враховуючи зазначене, позовні вимоги в частині нарахування суми одноразової допомоги підлягають задоволенню, але до належного відповідача ВЧ НОМЕР_2 .
Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби за контрактом, речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 №178, та без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу за цінами предметів обмундирування, визначеними розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30.01.2019 №21 "Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчився", суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Стаття 9-1 Закону №2011-XII регулює питання про продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців.
Згідно ч. 1 ст. 9-1 Закону №2011-XII, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з абзацом 1 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі по тексту - Положення №1153/2008) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Відповідно до абзацу 3 пункту 242 Положення №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (надалі Порядок №178, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Цим Порядком затверджена також форма Довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.
Відповідно до пункту 3 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, звільнення з військової служби.
Згідно пункту 4 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Згідно пункту 5 Порядку №178, довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Згідно пункту 7 Порядку №178, виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.
Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232 (далі - Інструкція № 232), встановлено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку № 178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
Відповідно до абзаців першого, третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби (далі - Положення № 1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З системного аналізу указаних правових норм вбачається, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно гарантується державою, після звільнення військовослужбовець зберігає право на її отримання і виплата цієї компенсації має обов`язковий характер у разі його подальшого звернення з рапортом чи заявою.
Подібна правова позиція стосовно тлумачення наведених норм висловлена Верховним Судом, зокрема, у пункті 43 постанови від 30 липня 2020 року у справі №820/5767/17.
Гарантоване статтею 9-1 Закону №2011-XII право військовослужбовця на отримання речового майна або компенсації його вартості є майновим правом, яке підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Позивачем в адміністративному позові зазначається про те, що на момент звільнення не було видано наказ про нарахування та виплати суми речового майна, на яке позивач мав право під час проходження служби, відсутня відповідна довідка про вартість речового майна, що належить до видачі.
Стосовно позовних вимог щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 грошову компенсацію за невикористані 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2018 рік, суд зазначає наступне.
Пункт 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про відпустки" визначає види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно зі ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно з п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Таким чином позивач, як учасник бойових дій мав право на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до п. 8, 14, 17-19 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Не звернення позивача із заявами про отримання додаткової відпустки або грошової компенсації за таку відпустку не позбавляє відповідача обов`язку здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій.
Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період з 2016, 2018.
Припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Зазначений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в рішенні від 16.05.2019 по зразковій справі № 620/4218/18 (постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 рішення від 16.05.2019 залишено без змін).
В даному випадку судом встановлено, що відповідно до наказу ВЧ НОМЕР_2 №20 від 20.01.2022 позивачу було визначено до виплати грошову компенсацію за невикористані дні додаткової щорічної відпустки за 2017,2019,2020,2021 відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», п. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази нарахування та виплати позивачу додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2016, 2018 р.р., причини невиплати відповідачами не зазначається.
Враховуючи викладене, суд вважає, що у межах розгляду даної справи відповідачем військовою частиною НОМЕР_2 , яким виключила зі списків особового складу частини та виключено позивача зі всіх видів забезпечення, не виконано покладеного на нього обов`язку та не доведено правомірності своїх дій щодо повного розрахунку при звільненні, як суб`єктом владних повноважень.
Враховуючи те, що розрахунок суми компенсації повинен бути проведений відповідачем військовою частиною, яка виключила позивача зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення, оскільки облік невикористаних днів, надання відпустки та здійснення нарахувань належить до виключної компетенції роботодавця, в даному випадку ВЧ НОМЕР_2 , а не ВЧ НОМЕР_1 , як помилково вважає позивач. Нарахування та виплата компенсації невикористаної відпустки є дискреційними повноваженнями відповідача, визначення розміру та кількості днів недоотриманих за вказаний строк виплат є виключною компетенцію відповідача, а тому суд не повинен та не уповноважений втручатися у дискреційні повноваження щодо виконання відповідачем обов`язку з визначення днів чи суми недоотриманих виплат.
В даному випадку, враховуючи вимоги статті 77 КАС України, про які суд наголошував вище, суд вважає, що відповідач ВЧ НОМЕР_2 , як суб`єкт владних повноважень не довела правомірність своїх дій, що має процесуальним наслідком задоволення вимог позову в цій частині.
З урахуванням ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, обрати належний спосіб захисту порушеного права позивача та зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових за 2016, 2018 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Стосовно позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, за періоди з 06.02.2016 до 31.07.2018; з 30.10.2018 до 25.10.2021, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України з 06.02.2016 до 31.07.2018; з 30.10.2018 до 25.10.2021, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, суд зазначає наступне.
Відповідно до наказу ВЧ НОМЕР_2 від 29.10.2021 №310 під час звільнення позивача та виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, позивачу було виплачено відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошову компенсацію за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2017,2019,2020,2021.
Крім того, позивачем в межах даної справи заявлено та визнано судом правомірними та задоволено позовні вимоги щодо нарахування та виплати позивачу додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2018 р.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей відповідно до Конституції України визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до абз. 1 ч. 4 ст. 10-1 Закону України №2011-ХІІ військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.
У спірних правовідносинах позивач є учасником бойових дій. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
В даному випадку, позивач уже використав своє право на додаткову відпустку шляхом отримання компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2017,2019,2020,2021р., як зазначено в наказі ВЧ НОМЕР_2 від 29.10.2021 №310, що підтверджується матеріалами справи.
Суд зауважує, що додаткова відпустка за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, передбачена абзацом першим ч. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а додаткова відпустка учаснику бойових дій передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Обидві ці відпустки є додатковими відпустками.
На відміну від відпустки, передбаченої абзацом першим частини 4 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", право на яку мають військовослужбовці, відпустка як учаснику бойових дій надається не лише військовослужбовцям, а й будь-якій особі, яка не є військовослужбовцем, однак має статус учасника бойових дій або особи, прирівняної до нього.
У межах спірних правовідносин позивач як учасник бойових дій, якому нараховано грошову компенсацію за невикористані дні відповідної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, претендує на компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я. Надання указаних щорічних додаткових відпусток передбачено двома різними законами.
Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.
Таким чином, зазначена норма спеціального закону передбачає право військовослужбовців за своїм вибором отримати додаткову відпустку із збереженням грошового та матеріального забезпечення як компенсацію за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, або на підставі іншого закону. Тобто, військовослужбовці за наявності у них права на отримання щорічної додаткової відпустки на підставі абзацу першого частини 4 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та на підставі іншого закону мають право на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за своїм вибором.
Відповідно, нарахування та виплата позивачу компенсації за невикористані відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", унеможливлює нарахування та виплату компенсації за невикористані відпустки, передбаченої абзацом першим частини 4 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", і навпаки.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 31 березня 2021 року у справі № 520/7314/2020.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за спірний період з 2016, 2018, оскільки за зазначений період судом зобов`язано відповідача провести відповідні нарахування, а саме компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2018, а вимоги позивача щодо виплати грошової компенсації 2016,2018 року задоволені судом в межах розгляду даної справи. Таким чином, суд вважає, що за наведених обставин та правових норм вимоги позивача в цій частині є необґрунтовані та не підлягають задоволенню.
Стосовно позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період військової служби з 06.02.2016 до 31.07.2018, з 30.10.2018 до 25.10.2021; а також зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 06.02.2016 до 31.07.2018, з 30.10.2018 до 25.10.2021, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.1 Законом України від 03.07.1991 № 1282-XII Про індексацію грошових доходів населення (далі - Закон № 1282-ХІІ) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно з ч.ч.1,6 ст. 2, ч.1 ст.4 Закону № 1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 - 103 відсотка).
Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ст.9 Закону)
Статтею 18 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії від 05 жовтня 2000 року, №2017-III визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці і у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) покладається на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності та виду юридичної особи та входить до складу грошового забезпечення. У зв`язку з цим, доводи представника відповідача з цього приводу суд не приймає до уваги.
Частиною 2 ст. 5 Закону №1282-ХІІ передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078).
Згідно пункту 1-1 Порядку № 1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2013 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV Про внесення змін до Закону України Про індексацію грошових доходів населення. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищував поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Згідно з п. 6 Порядку № 1078, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, в тому числі: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється, зокрема, у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік.
Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації військовослужбовців, дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Урядом України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону №1282-ХІІ, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (рішення Кечко проти України, Сук проти України).
В письмових поясненнях ВЧ НОМЕР_1 за підписом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , зазначено, що позивачу нараховано індексацію, але така індексація позивачу нарахована була та виплачена з лютого 2019 року по листопад 2011р. (за виключенням червня 2019р.)
Таким чином позивачу не було нараховано індексацію в спірний період з 06.02.2016 по 31.07.2018 та з 30.10.2018 по 31.01.2019, а також за червень 2019р., що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача в зазначений період, а тому в зазначеній частині позовні вимоги визнаються судом правомірними та обґрунтованими, в задоволенні вимог за інший період суд відмовляє, враховуючи те, що позивачу нараховувалася та виплачувалася сума індексації.
Враховуючи викладене, суд вважає, що у межах розгляду даної справи відповідачем військовою частиною НОМЕР_2 , що винесла наказ від 29.10.2021 №310, яким виключила зі списків особового складу частини та виключено позивача зі всіх видів забезпечення, не виконано покладеного на нього обов`язку та не доведено правомірності своїх дій щодо повного та належного розрахунку, як суб`єктом владних повноважень.
Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу винагороду за безпосередню участь в ООС на лінії бойового зіткнення на території Донецької та Луганської областей у складі в/ч НОМЕР_2 у періоди: 02.07.2017 до 01.09.2017, 06.09.2017 до 08.12.2017, з 18.12.2017 до 20.03.2018 пропорційно дням безпосередньої участі в заходах ЗНБО, суд виходить з наступного.
Зазначений наказ прийнято відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 "Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських", з метою впорядкування виплати винагороди військовослужбовцям в особливий період та під час проведення антитерористичної операції, дотримання принципів соціальної справедливості в реалізації права кожного військовослужбовця незалежно від військового звання та займаної посади на матеріальне стимулювання за виконання завдань, пов`язаних з підвищеним ризиком для життя, відповідно до їх складності та тривалості, припинення випадків невиправданих виплат особовому складу, який перебуває у районі проведення антитерористичної операції і виконує завдання небойового характеру.
Згідно з пункту 1 розділу І Інструкції № 67 ця Інструкція визначає порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (далі - заходи ЗНБО) чи в антитерористичній операції (далі - АТО), інших заходах в умовах особливого періоду.
Пункт 3 розділу І даної Інструкції визначає, що виплата винагороди військовослужбовцям здійснюється за місцем проходження служби на підставі наказів командирів органів військового управління та військових частин. Командирам військових частин - на підставі наказів вищих командирів (начальників, керівників).
Розмір винагороди військовослужбовцям за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду у граничних розмірах на місяць визначено у додатку 1 до цієї Інструкції.
Розмір винагороди визначається пропорційно дням безпосередньої участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду.
Винагорода виплачується пропорційно часу участі у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, який обраховується з дня фактичного початку участі військовослужбовців у цих заходах до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів (пункти 1, 2 розділу ІІ Інструкції №67).
Пунктами 4-5 розділу ІІ Інструкції №67 передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в заходах ЗНБО чи в АТО, якщо вони одночасно: залучені до проведення заходів ЗНБО чи в АТО; перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу операції ОС чи штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання (крім військовослужбовців Головного управління розвідки Міністерства оборони України); перебувають у районі проведення заходів ЗНБО чи АТО.
Підтвердженням залучення до участі в заходах ЗНБО чи в АТО є витяг із наказу органу військового управління (штабу операції ОС чи штабу АТО, штабу оперативно-тактичного угруповання) про включення військовослужбовця до складу (виключення зі складу) сил та засобів, що беруть безпосередню участь в заходах ЗНБО чи в АТО (крім військовослужбовців Головного управління розвідки Міністерства оборони України, які ведуть оперативну (військову, спеціальну) розвідку на території противника (території між позиціями військ противника та своїх військ) та не перебувають у підпорядкуванні керівництва штабу операції ОС чи штабу АТО, облік яких здійснюється окремо).
Зазначений Порядок був чинний на час спірних правовідносин та на час звільнення позивача з військової служби.
Відповідачем ВЧ НОМЕР_1 надано докази нарахування та виплати позивачу спірної винагороди за участь в Операції об`єднаних сил на лінії бойового зіткнення з 2016 по 2021р.р., зазначена інформація про нарахування та виплату позивачу відповідної винагороди.
При цьому за спірний період з 02.07.2017 до 01.09.2017, 06.09.2017 до 08.12.2017, з 18.12.2017 до 20.03.2018 позивачу було нараховано частково суму винагороди, але доказів підтвердження правомірності та виплати зазначених сум, із врахуванням даних військового квитка позивача матеріали справи не містять. Жодних пояснень щодо суми та періоду нарахування відповідачами до суду не надано.
Враховуючи викладене, суд вважає, що у межах розгляду даної справи відповідачем військовою частиною НОМЕР_2 , що винесла наказ від 29.10.2021 №310, яким виключила зі списків особового складу частини та виключено позивача зі всіх видів забезпечення, не виконано покладеного на нього обов`язку та не доведено правомірності своїх дій щодо повного розрахунку при звільненні у відповідній виплаті, як суб`єктом владних повноважень.
З урахуванням ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, обрати належний спосіб захисту порушеного права позивача та зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 , в якій позивач проходив військову службу та яка здійснила остаточний розрахунок при звільненні нарахувати та виплатити позивачу суму винагороди за безпосередню участь в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони на лінії бойового зіткнення на території Донецької та Луганської областей за період з 02.07.2017 до 01.09.2017, 06.09.2017 до 08.12.2017, з 18.12.2017 до 20.03.2018, пропорційно дням безпосередньої участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, з урахуванням виплачених позивачу сум такої винагороди.
Стосовно позовних вимог щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні до дня прийняття рішення судом у справі з розрахунку середньоденного грошового забезпечення 453,30 грн. станом на день звільнення, суд відмовляє в їх задоволенні, як передчасно заявлених, виходячи із наступного.
Для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно точно визначити період такої затримки.
При цьому, для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні необхідно встановити день фактичного розрахунку як кінцеву дату нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.
Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Проаналізувавши положення статтей 116, 117 КЗпП України, Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.
Встановлено, що станом на час ухвалення оскаржуваного судового рішення відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу належні до виплати під час звільнення суми, які є предметом розгляду даної справи, тобто з позивачем не проведено остаточного фактичного розрахунку при звільненні.
З урахуванням викладеного суд зазначає, що навіть за умови безспірності факту невиплати відповідачем належних позивачеві сум при звільненні, до проведення з позивачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, адже до фактичного проведення вказаного розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому й не може задовольнити позовні вимоги про стягнення таких сум, як передчасно заявлені.
Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , і.к. НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ,і.к. НОМЕР_4 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових за 2016,2018 р., одноразову грошову допомогу при звільненні за кожен повний календарний рік служби (9 років), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення та виключення з усіх видів грошового забезпечення у розмірі 50% місячного грошового забезпечення, суму індексації за період з 06.02.2016 по 31.07.2018 та з 30.10.2018 по 31.01.2019, з 01.01.2019 по 30.06.2019, нарахувати та виплатити грошову компенсацію за не отримане під час проходження служби речове майно, суму винагороди за безпосередню участь в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони на лінії бойового зіткнення на території Донецької та Луганської областей за період з 02.07.2017 до 01.09.2017, 06.09.2017 до 08.12.2017, з 18.12.2017 до 20.03.2018 пропорційно дням безпосередньої участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, з урахуванням виплачених сум.
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Гелета