Справа № 553/2330/21
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2022-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 р.Справа № 553/2330/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавської митниці на рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 27.04.2022, головуючий суддя І інстанції: Високих М.С., вул. Пролетарська, 37, м. Полтава, Полтавська, 36022, повний текст складено 27.04.22 року по справі № 553/2330/21

за позовом ОСОБА_1

до Полтавської митницї

про визнання протиправною і скасування постанови про порушення митних правил,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду з адміністративним позовом до Полтавської митниці, в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову Полтавської митниці Державної Митної служби України від 10.08.2021 у справі про порушення митних правил №0199/11000/21, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності, передбаченої ст.485 МК України та закрити провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19.08.2021 позивачем отримано оскаржувану постанову у справі про порушення митних правил, яка винесена відповідачем з грубим порушенням вимог законодавства. Так, позивача не було повідомлено про розгляд справи, що обмежило його у здійсненні прав, передбачених ст.498 МК України, відповідачем були порушені строки розгляду справи, визначені ст.525 МК України; відповідачем неправомірно визначено розмір штрафу на підставі службової записки митного поста "Полтава".

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано постанову Полтавської митниці Державної митної служби України від 10.08.2021 у справі про порушення митних правил №0199/11000/21, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності, передбаченої ст.485 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, що становить 768524,85 грн.

Справу про порушення митних правил №0199/11000/21 за ст.485 МК України щодо ОСОБА_1 - направлено на новий розгляд до Полтавської митниці Державної митної служби України.

Стягнути з Полтавської митниці Державної митної служби України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в загальному розмірі 9954 грн.

Не погодившись з вказаним висновком суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Ленінського районного суду м. Полтави скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, до Дніпровської митниці надійшло повідомлення про використання ОСОБА_1 транспортного засобу з іноземною реєстрацією ввезеним в режимі "транзит", на підставі чого здійснювались перевірочні заходи. Позивач був повідомлений про розгляд справи, неодноразово викликався до митниці для опитування за адресою його місця проживання, яка є актуальною і підстави неотримання позивачем кореспонденції не залежали від митного органу. Митна вартість правомірно була визначена відповідачем на підставі ст.60 МК України за подібними товарами, а здійснення митного оформлення після винесення постанови не звільняє позивача від відповідальності. Крім того, відповідач зазначає, що сума витрат на правничу допомогу у сумі 9500 грн. судом першої інстанції визначені необґрунтовано та є суттєво завищеною.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 28.04.2021 Дніпровською митницею Держмитслужби щодо ОСОБА_1 складено протокол про порушення митних правил №0199/11000/21 за ст.485 МК України, в якому зазначено, що ОСОБА_1 використовував транспортний засіб з іноземною реєстрацією "AUDI A4", реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , ввезений на митну територію України в митному режимі "транзит" стосовно якого були надані пільги по сплаті митних платежів в інших цілях ніж ті, у зв`язку з якими отримано такі пільги (а.с.34-35).

Як зазначає позивач, вказаний протокол складено у відсутність особи, яка притягується до відповідальності, про що свідчать внесені до протоколу відомості. Згідно із вказаним протоколом розгляд справи мав відбутись 08.07.2021 о 10 год. 00 хв. за адресою: м. Полтава, вул. Анатолія Кукоби, 28, а копія протоколу направлена поштою ОСОБА_1 за вих. №7.5-20-05/487 від 28.04.2021.

Також зазначає, що примірник протоколу ОСОБА_1 вручено при перетині митного кордону 12.05.2021, в якому не було вказано дати розгляду справи (а.с.18-19).

Однак в подальшому, постановою Полтавської митниці від 10.08.2021 № 0199/11000/21, позивача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі трьохсот відсотків несплаченої суми митних платежів, що складає 768524,85 грн.

Не погодившись з вказаною постановою, позивач оскаржив її до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з необхідності скасувати постанову Полтавської митниці Державної митної служби України від 10.08.2021 у справі про порушення митних правил №0199/11000/21, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності, передбаченої ст.485 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, що становить 768524,85 грн та справу про порушення митних правил №0199/11000/21 за ст.485 МК України направити на новий розгляд до Полтавської митниці Державної митної служби України.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, з урахуванням наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, справляння митних платежів регулюються положеннями МК України.

Положеннями статті 71 МК України надено декларанту право обрати митний режим, у який він бажає помістити товари, з дотриманням умов такого режиму та у порядку, що визначені цим Кодексом. Поміщення товарів у митний режим здійснюється шляхом їх декларування та виконання митних формальностей, передбачених цим Кодексом. Митний режим, у який поміщено товари, може бути змінено на інший, обраний декларантом відповідно до частини першої цієї статті, за умови дотримання заходів тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, встановлених відповідно до закону для товарів, що поміщуються у такий інший митний режим.

Згідно з частиною 1 статті 103 МК України тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Частиною 6 статті 104 МК України визначено, що для поміщення товарів у митний режим тимчасового ввезення особа, відповідальна за дотримання митного режиму, повинна: 1) подати органу доходів і зборів, що здійснює випуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення у режимі тимчасового ввезення, документи на такі товари, транспортні засоби, що підтверджують мету їх тимчасового ввезення; 2) у випадках, передбачених законодавством, надати органу доходів і зборів зобов`язання про реекспорт товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які тимчасово ввозяться, у строки, встановлені органом доходів і зборів; 3) подати органу доходів і зборів дозвіл відповідного компетентного органу на тимчасове ввезення товарів, якщо отримання такого дозволу передбачено законодавством; 4) сплатити митні платежі відповідно до статті 106 цього Кодексу або забезпечити виконання зобов`язання із сплати митних платежів відповідно до розділу X цього Кодексу.

Особливості тимчасового ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування на митну територію України врегульовані статтею 380 МК України.

Так, відповідно до частин 1, 2 вказаної норми тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

Тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів (частина 4 статті 380 МК України).

Аналіз вищенаведеної статті свідчить про те, що транспортні засоби (зокрема, автомобілі) ввезені на митну територію України в митному режимі тимчасового ввезення можуть використовуватися на цій території виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб та повинні бути вивезені за межі митної території України з дотриманням встановленого строку.

Умови передачі права на тимчасове ввезення встановлені частиною першою статті 109 МК України, відповідно до якої за заявою особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення, орган доходів і зборів надає дозвіл на передачу права використання режиму тимчасового ввезення щодо товарів будь-якій іншій особі за умови, що така інша особа: 1) відповідає вимогам, встановленим цим Кодексом; та 2) приймає на себе зобов`язання особи, відповідальної за дотримання митного режиму тимчасового ввезення.

Вичерпний перелік підстав, за яких митні платежі не сплачуються, визначений статтею 292 МК України, згідно з якою митні платежі не сплачуються у разі, якщо відповідно до цього Кодексу, Податкового кодексу України, інших законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України:

1) товари не є об`єктом оподаткування митними платежами;

2) щодо товарів надано звільнення або повне умовне звільнення від сплати митних платежів - у період дії такого звільнення і при дотриманні умов, у зв`язку з якими його надано;

3) при ввезенні товарів на митну територію України або вивезенні товарів з митної території України товари були поміщені у митний режим, який відповідно до положень цього Кодексу не передбачає сплату митних платежів, - на період дії цього режиму та при виконанні умов, що випливають з такого режиму;

4) коли загальна фактурна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України або вивозяться за межі митної території України громадянами, не перевищує обсягів, які не є об`єктом оподаткування митними платежами відповідно до розділу XII цього Кодексу.

Таким чином, у випадку передачі права на тимчасове ввезення транспортного засобу особистого користування від громадянина-нерезидента до громадянина-резидента, якщо останнім не було дотримано вимог статті 109 МК України, він повинен сплатити всі митні платежі, які підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Нормами частини 1 статті 458 МК України передбачено, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Згідно з частиною 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до статті 485 МК України використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Диспозиція статті 485 Митного кодексу України передбачає декілька варіантів об`єктивної сторони передбаченого нею правопорушення, зокрема: - заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару; - заявлення неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості; - надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості; - несплата митних платежів у строк, встановлений законом; - інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів; - використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.

Аналіз диспозиції цієї статті свідчить про те, що наведені варіанти дій, які являють собою об`єктивну сторону даного правопорушення, можуть бути вчинені як умисно (в тому числі з непрямим умислом), так і у зв`язку з необережністю (недбалістю).

Особа, відповідальна за передбачені цією статтею дії, може прямо і не бажати настання відповідної мети, однак повинна усвідомлювати можливість настання наслідків своїх дій у вигляді неналежної сплати митних платежів.

Вищенаведений висновок суду в частині аналізу диспозиції ст.485 МК України узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.10.2018 року по справі № 760/20661/15-а.

Колегія суддів зазначає, що використання транспортного засобу особистого користування, ввезеного в митному режимі тимчасового ввезення, іншою особою (без відповідного митного оформлення), крім особи, якою такий транспортний засіб ввезено, відповідно до ст.485 МК України є використанням товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.

При цьому суб`єктом, який притягується до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення, може бути не лише власник транспортного засобу, а й особа яка використовує цей транспортний засіб, що спростовує доводи апелянта про те, що він не є суб`єктом вказаного правопорушення.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 633/179/16-а.

Водночас, вирішуючи питання щодо застосування до позивача відповідальності передбаченої ст.485 МК України у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, колегією суддів враховує рішення Конституційного Суду України № 4-р(II)/2022 від 15 червня 2022 року .

В своєму рішенні Другий сенат Конституційного суду України зазначив наступне.

За Основним Законом України "права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8); конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані(частина друга статті 22); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним(частина четверта статті 41); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них (пункти 1, 22 частини першої статті 92).

Конституційний Суд України, розглядаючи питання притягнення осіб до адміністративної відповідальності, зазначав, що:

- адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (перше речення абзацу першого підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010);

- суспільна користь адміністративних стягнень за адміністративні правопорушення полягає не в поповненні державного бюджету, а в забезпеченні конституційного правопорядку, безпеки суспільства та прав і свобод кожної особи [перше речення абзацу першогопідпункту 2.5 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21 липня 2021 року № 3-р(II)/2021].

Парламент може ухвалювати законодавчі акти виключно на розвиток конституційних приписів, конкретизуючи та деталізуючи їх (перше речення абзацу третього підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2020 року № 11-р/2020).

За частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності в контексті вирішення питання конституційності статті 69 Кримінального кодексу України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, зазначив таке:

- Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим. Про це свідчить пункт 3 частини першої статті 65 Кодексу, відповідно до якого суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини);

- встановлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків, форми вини і мотивів злочину, майнового стану підсудного та інших істотних обставин, що є порушенням принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності (абзац шостий пункту 5 мотивувальної частини).

Європейський суд з прав людини, який неодноразово вказував, що визначені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) поняття кримінальне звинувачення, кримінальне правопорушення мають автономне значення. У зв`язку із цим Європейський суд з прав людини відповідно до сформованих ним критеріїв самостійно визначає, чи належить те або інше діяння до кримінального правопорушення.

Критеріями, на підставі яких Європейський суд з прав людини встановлює, чи застосовувати кримінальний аспект статті 6 Конвенції, є: 1) юридична кваліфікація діяння в національному законодавстві [тобто з`ясування того, як кваліфікують діяння в національному праві: кримінальне правопорушення (злочин), адміністративне правопорушення, дисциплінарне тощо]; 2) природа правопорушення; 3) характер і суворість (ступінь тяжкості) покарання, що його може бути застосовано до особи [рішення у справіand others v. The Netherlands від 8 червня 1976 року (заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), § 82, § 83]. Перший критерій є лише початковим і не має визначального значення. Водночас другий і третій критерії є вирішальними для з`ясування того, чи підпадає діяння під визначення „кримінальне правопорушення у розумінні Конвенції. Для застосування статті 6 Конвенції в аспекті розуміння поняття кримінальне звинувачення достатньо, щоб правопорушення за своїм характером вважалось кримінальним згідно з Конвенцією або щоб за вчинене правопорушення до особи було застосовано покарання, яке за своїм характером і ступенем суворості належало в цілому до кримінальної сфери [рішення у справіv. Germany від 25 серпня 1987 року (заява № 9912/82), § 55].

Таким чином, за сталою практикою Європейського суду з прав людини такі адміністративні стягнення, як адміністративний арешт і значні адміністративні штрафи, є співмірними з кримінальним покаранням [рішення у справахand others v. The Netherlands від 8 червня 1976 року (заяви №№ 5100/71; 5101/71; 5102/71; 5354/72; 5370/72), Гурепка проти України від 6 вересня 2005 року (заява № 61406/00),. Menarini Diagnostics S.R.L. v. Italy від 27 вересня 2011 року (заява № 43509/08)].

Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини та враховуючи, що санкція статті 485 Кодексу у вигляді накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів є співмірною з кримінальним покаранням, Конституційний Суд України дійшов висновку, що попередньо сформульовані підходи до розуміння принципу індивідуалізації юридичної відповідальності під час призначення кримінального покарання є застосовними і в межах цього конституційного провадження.

З огляду на наведене принцип індивідуалізації юридичної відповідальності у процедурі притягнення особи до адміністративної відповідальності на підставі статті 485 Кодексу має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

При обмеженні права власності в інтересах суспільства необхідними є не будь-які менш обтяжливі для прав і свобод осіб заходи, а ті з них, які здатні досягти легітимної мети на тому самому якісному рівні. Тобто законодавець зобов`язаний обирати той вид адміністративного стягнення, який менш обтяжливий для прав і свобод особи у конкретному випадку, і насамперед має визначити адекватну міру адміністративної відповідальності для досягнення її мети, тоді як суди забезпечують індивідуалізацію такої відповідальності залежно від обставин справи у межах законодавчо визначеної санкції [абзац перший підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21 липня 2021 року № 3-р(II)/2021].

Європейський суд з прав людини вказав, що для того, щоб відповідати вимозі домірності, суворість санкцій має відповідати тяжкості правопорушень, за які їх призначають. Принцип домірності (пропорційності) має бути дотриманий не лише при визначенні норм, які стосуються суворості санкції, а й при оцінці тих факторів, що їх має бути взято до уваги при визначенні санкції [рішення у справіv. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14), § 84].

Крім того, на думку Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції вимагає, щоб будь-яке втручання обґрунтовано відповідало [правомірній] меті. Іншими словами, потрібно досягти справедливого балансу між вимогами загальних потреб суспільства і вимогами захисту фундаментальних прав людини. Цього балансу не буде досягнуто, якщо особі або особам, яких це стосується, доведеться нести особистий і надмірний тягар [див., зокрема, рішення у справахFormer King of Greece and Others v. Greece[GC] від 28 листопада 2002 року (заява № 25701/94), ECHR 2000-XII, § 79, § 82;and Others v. Germany [GC] від 30 червня 2005 року (заяви №№ 46720/99, 72203/01, 72552/01), ECHR 2005-VI, § 81-94;and Others v. Georgiа від 12 травня 2015 року (заява № 36862/05), § 97].

У рішенні у справі Краєва проти України від 13 січня 2022 року (заява № 72858/13) Європейський суд з прав людини, констатувавши, що сума штрафу, накладеного на заявницю за порушення митних правил (частина перша статті 483 Кодексу), становила надмірне втручання в її право власності всупереч вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив, зокрема, що:

- накладення штрафу як таке становитиме втручання у право, гарантоване абзацом першим статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки воно позбавляє відповідну особу майна, а саме суми, яку необхідно сплатити (§ 23);

- щоб відповідати статті 1 Першого протоколу до Конвенції, захід [втручання] має відповідати трьом умовам: він має бути правомірним [ґрунтуватись на приписі права], переслідувати правомірну мету та забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й фундаментальними правами особи (§ 24);

- відповідно до частини першої статті 483 Кодексу, згідно з якою заявницю було визнано винною, штраф у розмірі, що дорівнює вартості товару, - що є дуже великою сумою, - та конфіскація товару були обов`язковими заходами без жодних винятків; відсутність дискреції стосовно цього не дала українським судам можливості врахувати індивідуальні обставини, що позбавляє сенсу будь-яку оцінку; Європейський суд з прав людини вже зазначав, що подібна жорстка система не здатна забезпечити потрібний справедливий баланс між вимогами загального інтересу та захистом права особи на власність (§ 31).

Абзац другий статті 485 Кодексу в контексті створення ним передумов для недопущення надмірного втручання у право власності особи з метою забезпечення справедливого балансу між вимогами публічного інтересу в захисті митних інтересів та митної безпеки України, з одного боку, та захистом права власності особи - з іншого, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зазначений припис статті 485 Кодексу не забезпечує бажаної гнучкості в діях та рішеннях органу державної влади під час визначення розміру штрафу щодо правопорушника з урахуванням усіх обставин справи. Тому внаслідок застосування оспорюваного припису статті 485 Кодексу не забезпечується справедливий баланс між вимогами публічного інтересу та захистом права власності особи, а сам цей припис є нормативним підґрунтям для надмірного втручання в гарантоване Основним Законом України право власності.

За наведених обставин абзац другий статті 485 Кодексу суперечить частинам першій, четвертій статті 41 Конституції України та рішенням Конституційного суду України № 4-р(II)/2022 від 15.06.2022 року справа № 3-321/2019(7780/19, 91/21) абзац другий статті 485 Митного кодексу України визнаний неконституційним визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) і визначено, що він втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення.

Статтею 147 Конституції України встановлено, що Конституційний Суд України вирішує питання, зокрема про відповідність Конституції України законів України.

Відповідно до статті 151-2 Конституції України, рішення, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

За статтею 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином зазначене рішення Конституційного Суду України від 15.06.2022 набрало законної сили та є обов`язковим.

В пункті 4 рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 №15-рп/2000 (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) зокрема зазначено, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З аналізу положень законодавства слідує, що підставою для втрати чинності закону у цілому або його частин є визнання єдиним органом законодавчої влади - Верховною Радою України - такого закону або його окремих положень такими, що втратили чинність, або визнання їх такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні - Конституційним Судом України, оскільки його рішення належить сприймати як загальнообов`язковий правовий акт, який діє на усій території України та є обов`язковим для виконання усіма суб`єктами права. І оскільки і в першому і в другому випадку правовими наслідками є втрата законом чи його частиною чинності, втрата чинності законом (чи частини закону) внаслідок визнання їх неконституційними є тотожними набранню чинності законом, яким скасовується відповідальність.

Тобто у обох випадках у особи з`являється право бути не притягнутим до відповідальності та уникнути негативних наслідків.

Водночас, Конституційний Суд України вказав, що враховує те, що визнання неконституційним абзацу другого статті 485 Митного кодексу України унеможливить притягнення до відповідальності осіб за дії та (або) бездіяльність, спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також інші протиправні діяння, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів.

З огляду на викладене, Конституційний Суд України вважав за доцільне з метою недопущення порушення митних інтересів та митної безпеки України відтермінувати втрату чинності абзацом другим статті 485 Митного кодексу України на шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

КСУ зазначив, що Верховна Рада України з дня ухвалення цього Рішення, але не пізніше шести місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, має привести нормативне регулювання, встановлене абзацом другим статті 485 Митного кодексу України, що визнаний неконституційним, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Станом на час розгляду цієї справи, Верховна Рада України не привела нормативне регулювання, встановлене абзацом другим статті 485 Митного кодексу України, що визнаний неконституційним, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Таким чином, враховуючи, що Рішення Конституційного Суду України про визнання таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац другий статті 485 Митного кодексу України прийнято 15 червня 2022 року та цим Рішенням встановлено, що абзац другий статті 485 Митного кодексу України, визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, відповідно станом на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції (15.12.2022) абзац другий статті 485 Митного кодексу України втратив чинність.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку не відбулось скасування норми, яка передбачала адміністративну відповідальність, шляхом прийняття закону Верховною Радою України. Проте абзац другий статті 485 Митного кодексу України, за яким притягається до відповідальності позивач втратив чинність внаслідок визнання його неконституційним за рішенням Конституційного Суду України.

Як наслідок, накладення на позивача санкції у розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, становить надмірне втручання в гарантоване Основним Законом України право власності, яке не забезпечує справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й фундаментальними правами позивача захисту права власності.

Також, колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 491 МК України підставою для порушення справи про порушення митних правил є, серед іншого, офіційні письмові повідомлення про вчинення особою порушення митних правил, отримані від правоохоронних органів, а також органів, що проводять заходи офіційного контролю.

За змістом вказаної постанови у справі про порушення митних правил №0199/11000/21, в Дніпровській митниці проводились перевірочні заходи з приводу перебування та використання на митній території України транспортного засобу "AUDI A4", реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 .

За результатами перевірки встановлено, що згідно бази даних АСМО "Інспектор" вказаний автомобіль 09.10.2018 ввезений ОСОБА_1 на митну територію України в митному режимі "транзит" в зоні діяльності Чернігівської митниці ДФС.

Листом УСБУ в Полтавській області відповідно до інформації УПП Департаменту патрульної поліції в Полтавській області (лист від 09.03.2021№ 3989/41/36/03-2021) повідомлено про факт використання ОСОБА_1 транспортного засобу з іноземною реєстрацією "AUDI A4", реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , а саме 04.01.2021 відносно ОСОБА_1 поліцейськими УПП в Полтавській області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху під час керування даним автомобілем.

За змістом постанови, визначаючи розмір стягнення, відповідачем прийнято за основу службову записку митного поста "Полтава" від 13.04.2021.

Так, згідно із вказаною службовою запискою № 314/7.5-28-17 (а.с.49) та розрахунком платежів загальна сума несплачених митних платежів за автомобілем "AUDI A4", 2001 року випуску, VIN НОМЕР_2 , становить 256174,95 грн, з митною вартістю 1983,62 євро.

Тобто, митна вартість визначалась у відповідності до ст.60 МК України за подібними товарами із схожими характеристиками.

У відповідності до службової записки начальника управління адміністрування митних платежів ОСОБА_2 (а.с.48), у інформаційних ресурсах митниці станом на 09.10.2018 ідентичні транспортні засоби відсутні, наявні відомості щодо подібних товарів, що мають схожі характеристики, завдяки чому виконують однакові функції порівняно з товарами, що оцінюються, та вважаються комерційно взаємозамінними у період найбільш наближений до вказаної дати. Так, згідно із інформаційними ресурсами митниці, наявні відомості щодо митного оформлення транспортного засобу автомобіль легковий марки "AUDI", модель "А4", бувший у використанні, номер кузова - НОМЕР_3 , загальна кількість місць для сидіння 5 з місцем водія, тип кузова універсал, тип двигуна дизельний, об`єм двигуна 2496см3, потужність двигуна 150kw, власна маса 1720т, колісна формула 4х4, календарний рік виготовлення 2001, модельний рік виготовлення 2002, задекларована вартість 8500 PLN (1983,62 євро).

Водночас, 03.09.2021 позивачем здійснено митне оформлення транспортного засобу. При цьому, згідно із відомостями митної декларації ІМ40АА UA806020/2021/002273 (а.с.68-69), вартість транспортного засобу легковий автомобіль пасажирський бувший у використанні марки "AUDI", модель "А4", номер кузова НОМЕР_2 , загальна кількість місць для сидіння 5, рік виготовлення 2001, модельний рік виготовлення 2002, тип двигуна дизельний, об`єм двигуна 2496см3, потужність двигуна 132kw, тип кузова седан, колісна формула 4х2, була визначена митним органом на рівні 800 євро, що є більш ніж у двічі меншою від митної вартості, яка була покладена в основу для визначення митних платежів і відповідно розміру стягнення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що наведені у службовій записці відомості щодо митної вартості автомобіля не можуть бути визнані повністю достовірними та викликають об`єктивний сумнів, оскільки відповідачем не дотримано вимог Методики, не надано звіту (акту) про оцінку або висновок експерта про визначення митної вартості транспортного засобу.

Зазначена службова записка митного органу не містить точного розрахунку митних платежів по вказаному транспортному засобу, оскільки не враховує інформації про комплектацію, ступінь зносу, пошкоджень, дефектів, які впливають на визначення митної вартості товарів та на повноту нарахування митних пошкоджень, тому вона не є належним доказом у справі про порушення митних правил.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду України у справі №725/1583/17 у постанові від 14.05.2020 зазначив, що відомості зазначені у службовій записці є інформативними і не можуть бути повністю достовірними.

Таким чином, жодних доказів в підтвердження обґрунтованості визначеного відповідачем розміру несплачених позивачем митних платежів суду не надано.

Відповідно до ст. 531 МК України, підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або про припинення провадження у справі про порушення митних правил є: 1) відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил; 2) необ`єктивність або неповнота провадження у справі або необ`єктивність її розгляду; 3) невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи; 4) винесення постанови неправомочною особою, безпідставне недопущення до участі в розгляді справи особи, притягнутої до відповідальності, або її представника, а також інше обмеження прав учасників провадження у справі про порушення митних правил та її розгляду; 5)неправильна або неповна кваліфікація вчиненого правопорушення; 6) накладення стягнення, не передбаченого цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене та рішення Конституційного Суду України № 4-р(II)/2022 від 15 червня 2022 року, колегія суддів приходить до висновку щодо скасування постанови в справі про порушення митних правил №0199/11000/21 від 10.08.2021, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності, передбаченої ст.485 МК України та закриття провадження у справі.

Колегія суддів також враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі "Золотас проти Греції", про те, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок також викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о. проти Чеської Республіки (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Крім того, у рішеннях від 20 травня 2010 року та від 25 листопада 2008 року у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, в яких ЄСПЛ наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.

Перевіряючи всі доводи обох сторін, апеляційний суд також приймає до уваги правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 21.01.1999 по справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", відповідно до якої "хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід".

Щодо стягнення з Полтавської митниці Державної митної служби України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесених судови витрат в розмірі 9500 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ст.134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Колегія суддів зазначає, що стягненню підлягають не лише ті витрати на правничу допомогу, що стосуються участі в судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі, наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, підготовка запитів тощо.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10.01.2020, №33210/07 і 41866/08) та "Гуриненко проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.02.2010, №37246/04).

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 № 13-рп/2000, від 30.09.2009 № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Матеріалами справи встановлено, що між Адвокатським обєднанням "Партнери" та ОСОБА_1 укладено Договір № 19/08 про надання професійної правничої допомоги від 19.08.2021.

Відповідно до п. 1.2 Договору зазначено, що АО "Партнери" відповідно до узгоджених сторонами доручень надає клієнту консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього щодо оскарження постанови Полтавської митниці ДМС № 0199/11000/21 від 10.08.2021 у справі про порушення митних правил, у судах всіх інстанцій в порядку, передбаченому чинним законодасвтом.

Згідно з пунктом 4.2 вказаного договору розмір гонорару, який клієнт сплачує Адвокатському обєднанню складає 19000,00 грн.

Позивачем до матеріалів справи надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за Договором № 19/08 та квитанцію № 19/08, відповідно до якою АО "Партнери" отримано від ОСОБА_1 гонорар у розмірі 19000,00 грн.

Так, при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З урахуваннмя наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням принципу обґрунтованості, співмірності та пропорційності судових витрат, сума витрат на професійну правничу допомогу у справі у розмірі 9500 грн. є обґрунтованою.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції невірно надана правова оцінка обставинам справи, відтак воно підлягає частковому скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Полтавської митниці задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 27.04.2022 по справі № 553/2330/21 скасувати в частині, якою скасовано постанову Полтавської митниці Державної митної служби України від 10.08.2021 у справі про порушення митних правил №0199/11000/21, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності, передбаченої ст.485 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, що становить 768524,85 грн. та справу про порушення митних правил №0199/11000/21 за ст.485 МК України щодо ОСОБА_1 - направлено на новий розгляд до Полтавської митниці Державної митної служби України.

Прйняти в цій частині постанову, якою постанову Полтавської митниці Державної митної служби України від 10.08.2021 у справі про порушення митних правил №0199/11000/21, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності, передбаченої ст. 485 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, що становить 768524,85 грн. скасувати та провадження по справі про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 закрити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді Л.В. Мельнікова С.С. Рєзнікова
Повний текст постанови складено 22.12.2022 року