Справа № 826/13385/17
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2022-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 826/13385/17

адміністративне провадження № К/9901/60568/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Берназюка Я.О., Єзерова А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.04.2018 (головуючий суддя: Пащенко К.С., судді: Чудак О.М., Шейко Т.І.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 01.08.2018 (головуючий суддя: Чаку Є.В., судді: Файдюк В.В., Мєзєнцев Є.І.) у справі №826/13385/17 за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» про визнання протиправними і скасування рішень, пропозиції, плану, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивачка) звернулася з позовом до Національного банку України (далі - НБУ або відповідач-1), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО або відповідач-2), третя особа: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» (далі - ПАТ «КБ «Хрещатик»), в якому просила:

визнати протиправним і скасувати рішення НБУ від 02.06.2016 № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик»;

визнати протиправним і скасувати рішення ФГВФО від 03.06.2016 № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку»;

визнати протиправним і скасувати рішення ФГВФО від 05.04.2016 № 463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку»;

визнати протиправним і скасувати пропозиції ФГВФО щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик»;

визнати протиправним і скасувати план врегулювання ПАТ «КБ «Хрещатик»;

зобов`язати НБУ вчинити всі необхідні дії щодо відновлення функціонування ПАТ «КБ «Хрещатик» в якості банківської установи - в обсязі та стані, який існував до прийняття постанови Правління Національного банку України від 05.04.2016 № 234 «Про віднесення ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних», розпочата процедура ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» (в т.ч., але не виключно зобов`язати Національний банк України повідомити усі банки про відновлення роботи банку ПАТ «КБ «Хрещатик»);

відновити діяльність виведеного з ринку банку;

зобов`язати в порядку, встановленому чинним законодавством України та/або нормативними актами Національного банку України, відновити інформацію про ПАТ «КБ «Хрещатик» як діючу банківську установу (в т.ч., але не виключно - шляхом, розміщення зазначеної інформації на сторінці Офіційного інтернет-представництва Національного банку України, включаючи розміщення такої інформації у відповідному розділі, в якому відображається Довідник діючих банківських установ України та шляхом здійснення публікації у газеті «Голос України»);

зобов`язати НБУ та/або ФГВФО та/або будь-яких його посадових осіб та/або будь-яких осіб, уповноважених від його імені здійснювати будь-які юридично значущі дії, в т.ч. щодо ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» (в т.ч. і на підставі довіреностей, доручень або на інших законодавчо встановлених підставах та документах), не здійснювати будь-яких дій (включаючи оформлення та підписання документів, передбачених чинним законодавством України), спрямованих на закриття рахунків банку, будь-яке розпорядження коштами, які належать ПАТ «КБ «Хрещатик» (включаючи і заборону на їх перерахування на будь-які рахунки, в т.ч. накопичувальні, які відкриті або можуть бути відкриті у майбутньому ліквідатором);

зобов`язати НБУ повернути банківську ліцензію НБУ від 11.10.2011 №158 та генеральну ліцензію НБУ від 11.10.2011 №158 на здійснення валютних операцій ПАТ «КБ «Хрещатик»;

стягнути з НБУ на користь позивача шкоду у розмірі 259 125,93 грн. (9968,44 доларів США).

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.04.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.08.2018, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивачка подала касаційну скаргу, у якій просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

IІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Верховного Суду від 05.09.2018 відкрито касаційне провадження у справі.

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено новий склад суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21.12.2022 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30.11.2015 між позивачкою та ПАТ «КБ «Хрещатик» було укладено договір банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США із щомісячною оплатою процентів №225D-642304, згідно із яким банк прийняв грошові кошти вкладника в сумі 91500 доларів США на термін з 30.11.2015 по 30.12.2016.

Також 05.01.2016 між позивачкою та ПАТ «КБ «Хрещатик» було укладено договір банківського вкладу «Різдвяний сніг» в доларах США із щомісячною оплатою процентів № 225D-650854, відповідно до якого банк прийняв грошові кошти вкладника в сумі 81850 доларів США на термін з 05.01.2016 по 05.07.2016.

Водночас, 04.04.2016 НБУ було прийнято постанову № 231/БТ «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії проблемних», якою ПАТ «КБ «Хрещатик» віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів.

05.04.2016 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення №463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

02.06.2016, за результатами розгляду пропозиції Фонду щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик», викладеної у листі № 21-25470/16 від 30.05.2016, НБУ було прийняло рішення № 45-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик».

На підставі рішення НБУ від 02.06.2016 № 21-25470/16, НБУ 03.06.2016 прийнято рішення № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно із яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» з 06.06.2016 до 05.06.2018 включно; призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Хрещатик», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Костенку Ігорю Івановичу на два роки з 06.06.2016 до 05.06.2018 включно.

Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивачка звернулася до суду.

ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН

В обґрунтування позовних вимог позивачка стверджує, що є вкладником банку в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Проте, внаслідок прийняття відповідачами оскаржуваних рішень, відбулося порушення прав вкладників у вигляді неповернутих грошових коштів за вкладами, а також припинення нарахування відсотків. Також позивачка посилається на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.01.2017, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017 та Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017, у справі №826/6665/16 визнано протиправною і скасовано постанову Національного банку України від 05.04.2016 № 234 «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних», а отже, оскільки спірні рішення, пропозиція та план є похідними від вказаної постанови, такі також є протиправними і підлягають скасуванню.

Відповідачі позов не визнав. Стверджують про відсутність у позивачки права звернення з таким позовом до суду.

Третя особа, заперечуючи проти позовних вимог, посилається на те, що позивачка взагалі не вказує у своїй позовній заяві яким чином визнання протиправним і скасування рішень НБУ, Фонду може відновити її права. Також третя особа посилається на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.01.2017 у справі №826/6665/16 не визнано ПАТ «КБ «Хрещатик» платоспроможним, а задовольняючи позовні вимоги, суд виходив виключно із того, що НБУ не було дотримано строку не більше 180 днів після визнання банку проблемним та не надано можливості привести свою діяльність у відповідність до законодавства. При цьому, третя особа вказує на те, що спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачений дієвий механізм захисту, як вкладників так і кредиторів банку, що ліквідується, проте позивач отримала 200000,00 грн. гарантованої Фондом суми відшкодування та на залишок грошових коштів мала змогу заявити кредиторські вимоги, однак не зробила цього.

V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачка є вкладником банку, проте не є власником істотної участі в банку і не володіє великим (значним, істотним) пакетом акцій, що надає їй основоположний, вирішальний ступінь впливу на діяльність банку, тому не може бути визнана особою, яка вправі звертатися до суду із таким позовом. Належною стороною в цьому спорі може бути ПАТ «КБ «Хрещатик» або інші особи, які охоплюються наглядовою діяльністю Національного банку України.

VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовані обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Скаржниця стверджує, що розглядаючи спір у справі №826/6665/16 про визнання протиправною і скасування постанови Національного банку України від 05.04.2016 №234 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» суд підтвердив право вкладників банку на звернення з позовом до суду про оскарження рішень НБУ, ухвалених у процедурі ліквідації Банку. Відповідно, за позицією скаржниці, з моменту набрання судового рішення у справі №826/6665/16, ПАТ «КБ «Хрещатик» не може вважатися неплатоспроможним, а фактично перебуває у статусі проблемного, а отже процедура виведення ПАТ «КБ «Хрещатик» з ринку і відкликання банківської ліцензії є незаконними. В контексті зазначеного, скаржниця вважає, що перебування ПАТ «КБ «Хрещатик» у статусі проблемного надає їй можливість на отримання з відсотками коштів, розміщених на депозитних рахунках.

НБУ подав відзив на касаційну скаргу, у якому з посиланням на законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що заходи впливу НБУ були спрямовані саме проти банку, відповідно право оскарження таких у судовому порядку належить банку або його акціонеру, який за певними критеріями може бути визнаний потерпілим від дій чи рішень НБУ. Водночас, позивачка, як вкладник, не є учасником цих правовідносин.

Також відповідач-1 наполягає, що діяв у межах та у спосіб визначених законодавства.

Третя особа також скористалася процесуальним правом на подачу відзиву на касаційну скаргу. Просить залишити оскаржувані судові рішення без змін, а скаргу без задоволення. Підтримує позицію НБУ щодо відсутності у позивача права на оскарження рішень НБУ, прийнятих під час здійснення банківського нагляду. Додатково третя особа зазначила, що позивачка отримала 200 000 грн гарантованої Фондом суми відшкодування та на залишок грошових коштів мала змогу заявити кредиторські вимоги, проте не зробила цього.

VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального права та дійшов таких висновків.

За правилами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України (тут і далі - в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з позовом) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Право на захист має особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 9901/535/18 та від 12.11.2019 у справі №9901/337/19.

Частинами першою та другою статті 71 Закону України від 07.12.2000 № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі- Закон №2121-ІІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний банк є об`єктом інспекційної перевірки уповноваженими Національним банком України особами. Перевірки здійснюються з метою визначення рівня безпеки і стабільності операцій банку, достовірності звітності банку і дотримання банком законодавства України про банки і банківську діяльність, а також нормативно-правових актів Національного банку України.

За приписами частин першої та другої статті 72 цього Закону, Національний банк України має право здійснювати перевірку осіб, які охоплюються наглядовою діяльністю Національного банку України, з метою дотримання законодавства щодо банківської діяльності. При здійсненні перевірки Національний банк України має право вимагати від цих осіб подання будь-якої інформації, необхідної для здійснення перевірки. Інспектовані особи зобов`язані подавати Національному банку України затребувану інформацію у визначений ним строк.

До осіб, які можуть бути об`єктом перевірки Національного банку України, належать власники істотної участі у банку та учасники банківських груп.

У той же час, відповідно до положень статті 2 Закону №2121-ІІІ істотна участь - пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи. Особа визнається власником опосередкованої істотної участі незалежно від того, чи здійснює така особа контроль прямого власника участі в юридичній особі або контроль будь-якої іншої особи в ланцюгу володіння корпоративними правами такої юридичної особи.

Згідно із частиною першою статті 79 Закону №2121-ІІІ банк або інші особи, які охоплюються наглядовою діяльністю НБУ, мають право оскаржити в суді в установленому законодавством порядку рішення, дії або бездіяльність НБУ чи його посадових осіб.

Пунктом 12 частини першої статті 73 Закону № 2121-III передбачено, що у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об`єктом перевірки НБУ відповідно до цього Закону, банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів НБУ, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об`єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, НБУ адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких, зокрема, належить: віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного.

Системний аналіз наведених положень дає змогу дійти висновку, що до суб`єктів оскарження рішень та дій НБУ крім банків віднесено також і інших осіб, які охоплюються наглядовою діяльністю НБУ, в тому числі власників істотної участі у банку та учасників банківських груп; такі не містять жодних застережень щодо можливості оскарження такими особами лише рішень НБУ, які їм прямо адресовані.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що положення статті 79 Закону №2121-III поширюється на відносини та випадки, коли рішеннями НБУ порушуються права та законні інтереси не лише банку, але також й інших осіб, які охоплюються наглядовою діяльністю НБУ.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 826/11415/16 та від 21.01.2021 у справі № 826/1973/17.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним із основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, передбачає, що закони мають бути чіткими і зрозумілими, закони не повинні бути суперечливими, а у випадку недостатньої чіткості чи суперечливості норм права вони мають тлумачитися на користь невладного суб`єкта (рішення ЄСПЛ від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії»).

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства.

У рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

У пункті 26 рішення від 21.12.2017 у справі «Фельдман та банк «Слов`янський» проти України» (у якій, серед іншого, заявники скаржилися на те, що банк не мав доступу до суду для оскарження постанови НБУ) ЄСПЛ підкреслив, що «за загальним правилом акціонер компанії не може стверджувати, що він є жертвою стверджуваного порушення прав компанії за Конвенцією (див. рішення у справі «Агротексім та інші проти Греції» від 24.10.1995, пункти 59-72). Проникнення за «корпоративну завісу» або нехтування правосуб`єктністю компанії може буде виправданим лише за виключних обставин, зокрема, якщо точно встановлено, що компанія не може звернутися до конвенційних установ через органи, утворені згідно з її статутом, або, у випадку ліквідації, через її ліквідаторів (там само, пункт 66)».

Таким чином, ЄСПЛ дійшов висновку, що за звичайних обставин акціонер (навіть мажоритарний) не може звертатися до суду в інтересах банку.

Водночас у контексті згаданої справи «Фельдман та банк «Слов`янський» проти України» ЄСПЛ у пункті 28 рішення зазначив таке: «подаючи скарги в інтересах банку-заявника, перший заявник діяв як мажоритарний акціонер та віце-президент банку. На момент подання заяви акціонери та виконавчі органи банку-заявника були позбавлені своїх повноважень щодо управління діяльністю банку-заявника. Банк перебував під контролем ліквідаційної комісії, що складалася з посадових осіб територіальних управлінь НБУ, які становили більшість, та працівниками місцевої податкової інспекції (пункт 12). Таким чином, з огляду на ситуацію банку-заявника та характер цих скарг Суд доходить висновку, що існували виключні обставини, які надали першому заявнику право подати цю заяву в інтересах банку-заявника (див. згадане рішення у справі «Кредитний та індустріальний банк проти Чеської Республіки», пункти 46-52, та ухвалу щодо прийнятності у справі «Капітал банк АД проти Болгарії» від 09.09.2004)».

При цьому ЄСПЛ зазначив, що скарги, подані першим заявником (Фельдманом) як мажоритарним акціонером, є несумісними за критерієм ratione personae із положеннями Конвенції у розумінні підпункту «a» пункту 3 статті 35 Конвенції, а тому Фельдман як акціонер банку не вправі звертатись до суду у власних інтересах, і за звичайних обставин (зокрема за наявності уповноважених органів банку) не вправі звертатись до суду й в інтересах банку. Водночас, ураховуючи, що виконавчі органи банку-заявника були позбавлені своїх повноважень, з огляду на ситуацію банку та характер цих скарг ЄСПЛ дійшов висновку, що існували виключні обставини, які надали акціонеру право подати цю заяву в інтересах банку-заявника.

Таким чином, стороною у справі був не акціонер банку, а сам банк, оскільки з огляду на виключні обставини від імені банку діяв контролюючий акціонер банку, який за звичайних обставин не вправі представляти банк.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.02.2019 у справі №826/2184/17 дійшла аналогічних висновків та зазначила, що позивачем у справі є особа, на захист прав чи інтересів якої спрямовані позовні вимоги. У цій справі йдеться про порушення прав ПАТ «Златобанк», а не ТОВ «Авангард-Експо». Способи захисту, про застосування яких просить позивач, направлені на відновлення прав та інтересів ПАТ «Златобанк», а не ТОВ «Авангард-Експо». Тому позивачем у цій справі має бути не ТОВ «Авангард-Експо», а ПАТ «Златобанк». Разом з цим, ТОВ «Авангард-Експо», яке звернулося з позовною заявою фактично в інтересах ПАТ «Златобанк» як контролюючий акціонер банку, за звичайних обставин не вправі звертатись до суду в інтересах позивача - ПАТ «Златобанк», але, ураховуючи, що виконавчі органи ПАТ «Златобанк» були позбавлені своїх повноважень, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків про існування виключних обставин, у силу яких слід визнати повноваження контролюючого акціонера, тобто ТОВ «Авангард-Експо», звернутись до суду з позовом у цій справі в інтересах ПАТ «Златобанк», і призначити осіб, уповноважених на процесуальне представництво.

Верховний Суд України у постанові від 27.06.2017 у справі № 826/4275/16, серед іншого, дійшов висновків, що спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, і що особа, яка є власником істотної участі в банку, має право звертатись до суду у зв`язку із втручанням органів державної влади в особі НБУ та Фонду в діяльність банку. Велика Палата Верховного Суду погодилася з правовими висновками Верховного Суду України в цій частині, але вважала за необхідне уточнити, що така особа діє від імені банку, а не у власних інтересах.

Верховний Суд України у постанові від 24.10.2017 у справі №826/1162/16 із посиланням на положення Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011, норми Законів №2121-ІІІ, №4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, і рішення Європейського суду з прав людини, в рамках фактичних обставин певним чином подібних до обставин цієї справи, висловив відповідні судження і сформулював такий правовий висновок: «У разі застосування до учасника банківських правовідносин - банку чи осіб, які охоплюються наглядовою діяльністю НБУ, одного із заходів впливу, передбачених статтею 73 Закону № 2121-III, то відповідно до положень статті 79 цього Закону такий учасник з урахуванням виду застосованого заходу впливу і свого правового статусу може оскаржити рішення, дії НБУ чи його посадових осіб до суду. Якщо на підставі законодавства виникнуть передумови, за яких особи, названі у статті 79 Закону № 2121-III, не матимуть повноважень (не зможуть) реалізувати своє право на оскарження або існуватиме конфлікт між органом, який перебрав на себе повноваження банку без права оскарження рішень НБУ про застосування заходів впливу, і банком чи іншою особою з кола тих, хто формально має право, але реально не має повноважень оскаржити рішення, дії чи бездіяльність НБУ, таке право надається фізичній чи юридичній особі, яка заявить і обґрунтує, що від рішення НБУ потерпіла, найбільше зазнала негативного впливу на свої майнові та інші права. У сенсі сказаного можна дійти висновку, що це право надається акціонеру банку у виняткових випадках: за умови, коли в такого акціонера акумулюється великий (значний, істотний) пакет акцій, що надає йому основоположний, вирішальний ступінь впливу на діяльність банку та/або, коли він є одноосібним власником всіх чи більшості акцій; за інших подібних критеріїв, за яких акціонер максимально наближається і/або може бути прирівняний до особи, права якої прямо і безпосередньо були порушені діями чи рішенням НБУ. Звідси - така особа не може бути обмежена в реалізації права на захист свого порушеного суб`єктивного права в судовому порядку.».

У справі, в контексті якої Верховний Суд України формулював свій висновок, було встановлено, що вимогу про скасування постанови Правління НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, рішення виконавчої дирекції Фонду про запровадження тимчасової адміністрації у банку ініціював акціонер Банку, але акціонер, який хоча і має формально рівні права акціонера, але за ступенем можливості реалізації своїх прав, відсотковим співвідношенням голосів в акціонерному Банку, розміром статутного капіталу, рівнем зацікавленості та сутністю свого інтересу в діяльності Банку якісно відрізнявся від акціонера банку, який за описаних вище критеріїв може бути ініціатором оскарження рішень, дій чи бездіяльності НБУ. Позовне провадження у цій справі розпочав акціонер, який був власником простих іменних акцій Банку в розмірі 0,0003 відсотка.

У справі №826/1162/16 Верховний Суд України зазначив, що не заперечує того, що оскаржені постанова Правління НБУ і рішення Фонду певним чином стосуються акціонерів Банку, зокрема й позивача. Проте спір у цій справі виник у сфері банківських правовідносин між її учасниками, одним з яких є НБУ, другим - Банк. Заходи впливу НБУ були спрямовані проти Банку і оскаржити їх в судовому порядку на підставі закону та з урахуванням правозастосовної практики може або Банк, або акціонер, котрий за певними критеріями може бути визнаний потерпілим від дій чи рішень НБУ.

Акціонер з правами і можливостями їх реалізації, подібними до тих, які мав позивач у тій справі, не є і не може бути учасником цих відносин. Рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних реально, прямо, безпосередньо чи суттєво не порушує прав такого акціонера, принаймні настільки, щоб набути право на його оскарження.

Підсумовуючи наведене, Суд зазначив, що позивач, який є акціонером Банку, але не є власником істотної участі в Банку, не володіє великим (значним, істотним) пакетом акцій, що надає йому основоположний, вирішальний ступінь впливу на діяльність банку, не може бути визнаний особою, що вправі звертатись до суду у зв`язку із втручанням органів державної влади в особі НБУ та Фонду у його суб`єктивні майнові права. Не може бути позивачем у спорах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності НБУ й акціонер з незначною кількістю акцій (приміром 0,0003 відсотка) чи акціонер, якого за рядом подібних до зазначених критеріїв максимально не можна наблизити (прирівняти) до особи, яка прямо і безпосередньо потерпіла від дій чи рішень НБУ.

Верховний Суд у постанові від 20.11.2018 у справі №805/1312/16-а, розглядаючи заяву НБУ про перегляд постанови суду касаційної інстанції у справі, обставини в якій є подібними до фактичних обставин, встановлених у справі, що розглядається, зокрема, спір у зазначеній справі стосувався оскарження рішень НБУ та Фонду про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та про запровадження тимчасової адміністрації у банку, позивач був акціонером цього банку, який володіє 9,9982 %, враховуючи наведений вище правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій за наслідками розгляду справи прийняли правильне рішення - про відмову у задоволенні позову, проте з помилкових мотивів - суди визнали, що ТОВ вправі оскаржити застосований НБУ захід впливу у виді віднесення банку до категорії неплатоспроможних, тоді як Верховний Суд дійшов висновку про те, що позивач такого права не має.

Підсумовуючи вищевикладену судову практику колегія суддів наголошує, що до суб`єктів оскарження рішень та дій НБУ, крім банків, віднесено також і інших осіб, які охоплюються наглядовою діяльністю НБУ, в тому числі власників істотної участі у банку та учасників банківських груп.

У справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачка є вкладником банку, водночас заходи впливу НБУ були спрямовані саме проти банку, право оскарження яких у судовому порядку належить банку або його акціонеру, який за певними критеріями може бути визнаний потерпілим від дій чи рішень НБУ.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що позивачка у спірних правовідносинах не входить до складу суб`єктів, які мають право на оскарження цих рішень НБУ та ФГВФО.

Також колегія суддів враховує, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.02.2017, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2017 та Вищого адміністративного суду України від 07.12.2017, у справі №826/15685/16 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Національного банку України, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору: ПАТ «КБ «Хрещатик», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Костенко Ігоря Івановича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб позов задоволено: визнано протиправною бездіяльність НБУ щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик».

Під час розгляду справи №826/15685/16 судами надавалася оцінка діям/бездіяльності НБУ при здійсненні функції державного нагляду щодо ПАТ «КБ «Хрещатик».

Суд касаційної інстанції у справі №826/15685/16 зазначив, що зважаючи на встановлені під час інспектування численні порушення, допущені ПАТ «КБ «Хрещатик», необхідність негайних конкретних дій служби банківського нагляду, потребу посиленого контролю з боку служби банківського нагляду з метою забезпечення належного вирішення керівництвом проблем банку, необхідність рішучих дій служби банківського нагляду щодо поліпшення стану надходжень та запобігання втраті капіталу, у тому числі обмеження, зупинення або припинення проведення окремих видів здійснюваних банком операцій з високим рівнем ризику, беручи до уваги надання законом відповідачу широкого спектру інструментів (заходів) впливу (реагування), суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що НБУ було допущено протиправну бездіяльність щодо невжиття протягом розумного строку адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» на підставі проведеного інспектування ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» за період діяльності з 01.03.2011 по 01.05.2014 та встановленої відповідачем рейтингової оцінки CAMELS і що така бездіяльність не узгоджується із приписами статті 73 Закону № 2121-III та суперечить головній меті банківського регулювання і нагляду щодо безпеки та фінансової стабільності банківської системи і захисту інтересів вкладників і кредиторів.

Слід звернути увагу, що у справі №826/15685/16 суд визнав протиправною бездіяльність НБУ щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів всіх вкладників і кредиторів ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» (очевидно, у тому числі позивачки) щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках зазначеного банку.

З приводу посилань скаржниці на судове рішення у справі №826/6665/16, яким визнано протиправною і скасовано постанову Національного банку України від 05.04.2016 №234 «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних», то колегія суддів зазначає, що постановою Верховного Суду від 16.05.2019 за результатами розгляду заяви НБУ, поданої в порядку глави 3 розділу ІУ Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній до 15.12.2017, про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017, скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.01.2017, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017 та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017, а справу передано до Окружного адміністративного суду м. Києва.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.12.2020, залишеним без змін постановою шостого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2021, у задоволенні позову Благодійної організації «Благодійний фонд «Богдана Гаврилишина», Благодійного фонду «Енергетичний центр ім. І.иЛюндіна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіріус-1» до Національного банку України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міської молодіжної організації «Центр соціальних та ділових ініціатив», та на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування рішення - відмовлено.

За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші доводи касаційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судами першої та апеляційної інстанцій.

Водночас касаційна скарга не містить належних обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в позовній заяві та апеляційній скарзі та яким судам вже надана оцінка встановленим обставинам справи.

Також касаційна скарга не містить об`єктивних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які визначені законом в якості підстав для скасування рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

VІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

За правилами статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.04.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 01.08.2018 у справі №826/13385/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

Я. О. Берназюк

А. А. Єзеров