Справа № 320/381/21
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2022-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року м. Київ справа №320/381/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Колеснікової І.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у Київській області

про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) в сумі 35588,74 грн. за №Ф-296095-50/4285 від 10.11.2020 та відмовою у задоволенні заяви позивача про припинення реєстрації позивача як платника податків ГУ ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) з ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.01.2021 дану позовну заяву залишено без руху та позивачу надано час для усунення недоліків.

Позивачем подано до суду уточнюючу позовну заяву, з проханням визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) в сумі 35588,74 грн. за №Ф-296095-50/4285 від 10.11.2020 ГУ ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) з ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.02.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що з 2015 року вона перебуває за межами України, де працює та постійно проживає. Згідно заяви про зупинення права на зайняття адвокатською діяльністю від 12.11.2019, Радою адвокатів Київської області було зупинено таке право. Таким чином, вона не отримує дохід від здійснення незалежної професійної діяльності та проживає, працює на території іншої держави, а тому оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався, жодних заяв чи клопотань до суду не надав.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно частини другої статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Відповідно до Рішення Київської обласної КДКА за №243 від 20.06.20212р. позивачу надано право на заняття адвокатською діяльністю та видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю за №4909/10 від 27.06.2012р. за адресою робочого місця: 09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Героїв Небесної сотні 24, к.318, тлф.+38.

Згідно особистої заяви позивача, право на заняття адвокатською діяльністю Київською обласною КДКА зупинено згідно п.1 ч.1. ст.31 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатськудіяльність» з 12.11.2019р.

15.05.2015року позивач виїхала за межі України на постійне проживання до Республіки Польща, де працює і постійно проживає разом зі своєю сім`єю на території Республіки Польща по теперішній час і має намір проживати далі постійно.

У 2017 році закінчила навчальний заклад (поліцеальну школу) у Вроцлаві, підтвердила (провела нострифікацію) свій юридичний диплом у Варшаві, має ступінь магістра права в Польщі. Працює згідно отриманого диплому у Вроцлаві, сплачує податки в Польщі так як рахуюся резидентомПольщі.

На адресу, де позивач була зареєстрована з 04.06.2013р. по 03.12.2013р., було надіслано поштового листа в якому містилась вимога про сплату боргу (недоїмки) в сумі 35588,74грн. за № Ф-296095-50/4285 від 10 листопада 2020 року, видана Головним Управлінням Державної податкової служби у Київській області.

Також, 22.12.2020р. на ту же адресу, прийшов лист Головного Управління Державної податкової служби у Київській області з інформацією про залишення без виконання моєї заяви про зняття позивача з реєстрації як платника податків, згідно витягу з Єдиного державного реєстру адвокатів у зв`язку з зупиненням адвокатської діяльності від 12.11.2019р.

Таким чином, позивач, не погоджуюсь з вимогою про сплату боргу (недоїмки) в сумі 35 588,74грн. за № Ф-296095-50/4285 від 10 листопада 2020 року та відмовою у задоволені її заяви про припинення реєстрації як платника податків, вважаючи дані дії та вимогу протиправною і такою, що підлягає скасуванню, звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого пунктом 65.9 статті 65 цього Кодексу) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб;

Згідно із підпунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Статтею 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

У відповідності до частини третьої статті 4, частини першої статті 13 Закону № 5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Наведені вище положення ПК України та Закону № 5076-VI, свідчать, що фізична особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, у тому числі й адвокатську, підлягає взяттю на облік у контролюючому органі. Одночасно особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, вважається самозайнятою лише за умови, що вона не є найманим працівником.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27.05.2020 у справі № 500/576/19 та від 04.06.2020 у справі № 240/9527/19.

Адвокат може здійснювати свою діяльність у таких організаційних формах: індивідуально, у складі адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання. Водночас посада юриста на підприємстві (установі, організації), що не займається адвокатською діяльністю, в такому переліку відсутня, а тому адвокат, який працює за трудовим договором на подібній посаді, як у випадку позивача, не зможе відобразити це місце роботи в Єдиному реєстрі адвокатів України і буде змушений обрати у ньому інформацію щодо своєї індивідуальної адвокатської діяльності, як єдиний із дозволених Законом варіантів організаційних форм діяльності адвоката.

Тобто адвокат, який працює за трудовим договором на такій посаді, одночасно перебуває у двох статусах: з одного боку - найманого працівника, який працює за трудовим договором, а з іншого - адвоката, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально.

Якщо адвокат обирає індивідуальну діяльність, цьому кореспондує обов`язок стати на облік в контролюючому органі та сплачувати єдиний соціальний внесок на умовах, визначених Законом №2464-VI; якщо ж особа працює за трудовим договором, платником єдиного внеску за неї, відповідно до цього ж Закону, є її роботодавець (підприємство, установа та організація, яке використовує працю фізичної особи на умовах трудового договору або на інших умовах, передбачених законодавством). При цьому база нарахування єдиного соціального внеску для означених вище платників податку є різною (сума нарахованої працівникові заробітної плати та сума доходу (прибутку), отриманого від незалежної професійної діяльності).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із абзацом 2 пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (у редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування ЄСВ, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З урахуванням встановлених обставин та зазначених нормативно-правових положень можна дійти висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відтак, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у відповідний період нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї у відповідному періоді.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.11.2019 у справі № 160/3114/19, від 05.12.2019 у справі № 260/358/19, від 23.01.2020 у справі № 480/4656/18, від 27.02.2020 у справі № 0440/5632/18, від 28.05.2020 у справі № 200/10723/18-а.

Судом встановлено, що позивач з 2015 року проживає та працює в Республіки Польщі по даний час.

Відповідно листа ДФС від 12.04.2016 року №3734/П/99-99-17-02-03-14 про розгляд звернення, за підписом голови ДФС Насірова P.M., Державна фіскальна служба України, керуючись статтею 52 Податкового кодексу України, розглянула звернення щодо оподаткування доходу, отриманого з джерел за межами України, та повідомляє таке.

Статтею 3 Кодексу передбачено, що положення чинних міжнародних договорів України, якими регулюються питання оподаткування, є частиною податкового законодавства і превалюють над положеннями чинного податкового законодавства. Одним з таких міжнародних договорів є двостороння Конвенція між Урядом України і Урядом Республіки Польща про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень, яка є чинною з 11.03.1994.

Рекомендації щодо загальних принципів застосування міжнародних договорів України про уникнення подвійного оподаткування надано листом Державної податкової служби України від 27.12.2012 № 12744/0/71-12/12-1017.

Якщо джерело виплат будь-яких оподатковуваних доходів є іноземним, сума такого доходу включається до загального річного оподатковуваного доходу платника податку - отримувача, який зобов`язаний подати річну податкову декларацію (п.п. 170.11.1 п. 170.11 ст. 170 Кодексу).

Оскільки в українсько-польських відносинах з 14.08.1994 є чинним Договір між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, будь-які офіційні документи України та Польщі на територіях договірних сторін повинні прийматися без будь-якого додаткового засвідчення (консульської легалізації або засвідчення апостилем). Згідно із законодавством, зокрема, Конституцією України, Законами України «Про мови в Україні», «Про засади державної мовної політики», державна українська мова є мовою роботи, діловодства і документації в Україні і довідка про суму отриманого доходу та сплаченого податку в Польщі, видана польським державним органом українському резиденту, з метою застосування п. 13.5 ст.13 Кодексу повинна бути перекладена з мови оригіналу на українську мову, що потребує нотаріального засвідчення правильності такого перекладу згідно із Законом України «Про нотаріат», а так як Конвенція укладена між Україною та Польщею містить передбачення про відсутність легалізації, то довідки подаються тільки з завіреним перекладом.

Так, оригінал довідки про суму отриманого доходу та сплаченого податку в Польщі від 29.07.2020 року №020100/70/43466/2020 було надано позивачем в додатку до листа на адресу ГУ ДПС в Київській області, з українським перекладом перекладача присяжного даного документу виданої державною установою ЗУ С (Заклад Убезпечень Сполечних), яка відповідає за відрахування внесків і виплат соціального страхування. В ній вказано період, протягом якого здійснювалися відрахування соціальних внесків, яких сплата здійснювалася від 2015 року і здійснюється по теперішній час. Таким чином, дана довідка обґрунтовує факт сплати позивачем податків згідно законодавства у Польщі.

Позивач з 2015 року перебуває у трудових відносинах, офіційно працевлаштована на території республіки Польща, сплачую податки, страхові внески та інші необхідні збори, які передбачено польським податковим законодавством до державного бюджету Республіки Польща. Суми податків та зборів, сплачені за межами України, зараховуються під час розрахунку податків та зборів в Україні за правилами, встановленими Кодексом (п. 13.4 ст. 13 Кодексу) і не можуть дублюватися Україною.

Поняття іноземного доходу визначається Податковим Кодексом України як дохід (прибуток), отриманий з джерел за межами України. Саме іноземні доходи, відповідно до ст. 163 ПКУ, є об`єктом оподаткування резидента.

Проте позивача це не стосується, так як вона рахувалася самозайнятою особою, де законодавством визначено, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Щодо питання хто ж належить до резидентів, які повинні сплачувати податок в Україні, то, резидентом є особа, яка має постійне місце проживання в Україні. Проте якщо особа проживає на постійній основі в іншій країні, то вона буде резидентом, за умови якщо матиме більш тісні особисті чи економічні зв`язки в Україні. Навіть якщо особа не може визначити «тісноту» своїх зав`язків у кількох державах, вона все ж таки буде резидентом України, якщо перебуває в Україні не менше ніж 183 днів протягом періоду або періодів податкового року. У випадку позивача, за 5 років 8 місяців проживання в Польщі вона в Україні перебувала всього загалом 181 день (за майже 6 років проживання в Польщі), про що свідчать штампи прикордонної служби в моїх закордонних паспортах, копії яких подано до матеріалах справи. Перебування в Україні за останні 5 років 8 місяців складає:

04.10.2015-21.11.2015 (48 днів); 21.12.2015 - 11.01.2016 (21 день);

25.03.2016- 30.03.2016 (5 днів); 09.05.2016 - 14.05.2016 (5 днів);

21.09.2017- 23.11.2017 (63 дні); 23.11.2017 - 27.11.2017 (4 дні);

15.12.2017- 19.12.2017 (4 дні); 08.02.2018 - 30.01.2018 (9 днів);

24.03.2018- 07.04.2018 (14 днів); 05.07.2018 - 13.07.2018 (8 днів).

Отже, документально позивач не є резидентом України, так як отримані нею карти побуту посвідчують її право на постійне проживання на території Польщі як резидента з 16.08.2016р. по 14.07.2021р. та штампи про дозвіл на перебування без картки побуту в паспортах посвідчують також її право на постійне проживання на території Польщі з правом праці, на отримання іноземного доходу.

Враховуючи наведене, доводи відповідача про обов`язок позивача своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем іншої держави, у періоді в якому доходів як самозайнята особа не отримувала, не відповідає наведеним положенням законодавства.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із вимогами частини третьої статті 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно із частиною другою статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У порушення вимог частини другої вказаної статті, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірності оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Натомість позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не були спростовані відповідачем.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовної вимоги позивача про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10.11.2020 № Ф-296095-50/4285.

Відповідно до вимог частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн..

Оскільки позов підлягає задоволенню, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) в сумі 35588,74 грн. за №Ф-296095-50/4285 від 10.11.2020 ГУ ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) з ОСОБА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області судовий збір у розмірі 840,80 грн.(вісімсот сорок грн. 80 коп.).

Позивач ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ).

Відповідач Головне управління Державної податкової служби у Київській області (ідентифікаційний код 43141377, місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Колеснікова І.С.