Справа № 320/4320/20
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2022-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4320/20 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Глущенко Я.Б., Пилипенко О.Є., за участю секретаря: Висоцького А.М. розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "09" листопада 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича, Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання виконати вимоги закону,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

1) визнати протиправною бездіяльність Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича щодо ненадання відповіді на отримання публічної інформації, розпорядником якої є МВС України в належний термін, інваліду ІІ групи, яким являється позивач;

2) зобов`язати Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича виконати вимоги закону, розглянувши запит позивача на отримання публічної інформації особисто за його участі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що Міністр внутрішніх справ України Аваков Арсен Борисович не розглянув його запит особисто та за його участі, чим порушив вимоги статей 14, 18 Закону України «Про звернення громадян».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від "09" листопада 2021 р. позов задоволено частково.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України розглянути запит ОСОБА_1 про отримання публічної інформації за його участю, у порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян».

В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що питання, порушені у зверненні, не належали до повноважень Міністра Авакова А.Б., оскільки він не є розпорядником цієї інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації». Натомість, МВС України, яке є розпорядником відповідної інформації, не надало належних та допустимих доказів розгляду запиту ОСОБА_1 у порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян», що є підставою для зобов`язання МВС України розглянути запит позивача на отримання публічної інформації за його участі, що передбачено статтею 18 цього закону. Також суд зазначив, що посилання МВС України на те, що позивачу надана відповідь на його звернення, є безпідставним, оскільки копія відповіді не містить підпису посадової особи, а витяг з реєстру поштової кореспонденції не засвідчений належним чином та не містить жодних відміток поштового відділення.

Відповідач, не погоджуючись із судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не встановив те, що лист МВС від 08.05.2020 №48631/22, яким надано ОСОБА_1 відповідь на його запит містить електронний підпис автора - т.в.о. директора Департаменту персоналу МВС України Сизоненка Антона Степановича. Крім того, скаржник вказує, що Законом України «Про звернення громадян» та підзаконними актами не передбачено обов`язку органу державної влади направляти відповіді громадянину на його звернення рекомендованим листом, рекомендованим листом з повідомленням або цінним листом з описом вкладенням.

Також скаржник зазначає, що предметом спору в цій справі є ненадання відповіді на отримання публічної інформації ОСОБА_2 , як інваліду війни 2-ї групи, особисто Міністром внутрішніх справ України Аваковим А.Б., а не бездіяльність МВС України щодо ненадання відповіді на запит.

У доповненні до апеляційної скарги скаржник зазначив, що у зв`язку з карантинними заходами проведення особистих прийомів громадян в органах державної влади тимчасово призупинено.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 квітня 2020 року, ОСОБА_1 звернувся до Міністра Авакова А.Б. із запитом на отримання публічної інформації, з поміткою «особисто».

У зв`язку із неотриманням відповіді на вказане звернення, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статі 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Законом, який регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів є Закон України «Про звернення громадян».

Статтею 7 Закону України «Про звернення громадян», зокрема, встановлено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги.

Пунктом 1 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Судом першої інстанції встановлено, що порушені у запиті позивача питання стосуються присвоєння спеціального звання «полковник міліції» ОСОБА_3 у 2005 році.

Розпорядником цієї інформації є МВС України, що сторонами визнається.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що за своєю суттю розпорядниками публічної інформації не вважаються посадові та службові особи. Вони не можуть виконувати обов`язки розпорядника інформації, у тому числі обов`язки щодо надання інформації за запитами, обліку та оприлюднення публічної інформації.

Отже, питання, порушені у зверненні, не належали до повноважень Міністра Авакова А.Б., оскільки він не є розпорядником цієї інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації». З таким висновком суду першої інстанції також погоджується скаржник у апеляційній скарзі.

Натомість, доводи скаржника зводяться до того, що ОСОБА_1 листом МВС від 08.05.2020 №48631/22, який містить електронний підпис т.в.о. директора Департаменту персоналу МВС України Сизоненка Антона Степановича, надано відповідь на його запит, яку надіслано поштовою кореспонденцією, про що свідчить витяг з реєстру відправки поштової кореспонденції, а тому оскаржуваним рішенням суду першої інстанції безпідставно зобов`язано розглянути запит позивача за його участю.

Дійсно, у матеріалах справи міститься лист МВС України від 08 травня 2020 року №48631/22, яким розглянуто запит позивача.

Відповідно до абз. 3 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Разом з тим, суд першої інстанції достовірно встановив, що копія відповіді не містить підпису посадової особи, а витяг з реєстру поштової кореспонденції не засвідчений належним чином та не містить жодних відміток поштового відділення.

Належними доказами направлення є квитанція або касовий чек в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зав`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість, засвідчена відповідно до пункту 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року №55 копія реєстру відправлення поштової кореспонденції зі штампом поштового відділення тощо.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що МВС України не надано достатніх доказів розгляду запиту ОСОБА_1 у порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян», що є підставою для зобов`язання МВС України розглянути запит позивача на отримання публічної інформації за його участі, що передбачено статтею 18 цього закону.

При цьому, бездіяльність МВС України щодо ненадання відповіді на запит, позивач не оскаржує.

Щодо доводів скаржника про те, що позивачу належним чином було направлено відповідь на його звернення і Законом України «Про звернення громадян» та підзаконними актами не передбачено обов`язку органу державної влади направляти відповіді громадянину на його звернення рекомендованим листом, рекомендованим листом з повідомленням або цінним листом з описом вкладенням, колегія суддів їх відхиляє, з огляду на таке зазначає таке.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про звернення громадян» діловодство щодо звернень громадян ведеться в порядку, який встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Інструкцією з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.1997 № 348, не міститься окремих вимог щодо необхідності надсилання відповідей на звернення рекомендованими листами.

Положеннями Закону № 393/96-ВР також не визначено засобів зв`язку, за допомогою яких здійснюється повідомлення заявника про результати розгляду звернення, а також виду поштового відправлення, яким скеровується відповідь заявнику.

Як стверджує відповідач, відповідь на звернення позивача направлялась заявнику простим листом.

Згідно з пунктом 11 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю.

При цьому, відповідно до пункту 2 цих Правил, просте поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання без видачі розрахункового документа та доставляється оператором поштового зв`язку адресату на поштову адресу або видається в об`єкті поштового зв`язку без вручення розписки.

Отже, належним доказом виконання відповідачем вимог абзацу шостого частини першої статті 19 Закону України "Про звернення громадян" (щодо повідомлення громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення) є журнал реєстрації вихідної кореспонденції.

Однак, такі докази в матеріалах справи відсутні, що підтверджує висновок суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів розгляду звернення позивача.

Посилання скаржника на те, що у зв`язку з карантинними заходами проведення особистих прийомів громадян в органах державної влади тимчасово призупинено, колегія суддів не приймає, оскільки такі обставини не були покладені в основу спірних правовідносин.

Проаналізувавши інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "09" листопада 2021 р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 21 грудня 2022 року.

Головуючий суддя Судді:Л.Т. Черпіцька Я.Б. Глущенко О.Є. Пилипенко