Справа № 240/15382/22
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 109020100
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Вільшанської сільської ради Житомирського району Житомирської області, про визнання протиправними та скасування рішень, визнання бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
У липні 2022 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Вільшанської сільської ради Житомирського району Житомирської області (далі відповідач, Вільшанська сільрада) про визнання протиправним та скасувати рішення №2255 від 18 листопада 2021 року п`ятнадцятої сесії VIII скликання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та №2381 від 22 грудня 2021 року сімнадцятої сесії VIII скликання про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , а також визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення розгляду поданої заяви позивача на сесії ради та зобов`язання розглянути таку заяву.
Ухвалою суду від 02 серпня 2022 року, яка набрала чинності 14 листопада 2022 року, відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі за його позовом до Вільшанської сільської ради Житомирського району Житомирської області в частині вимог про визнання протиправними та скасування рішень Вільшанської сільської ради Житомирського району Житомирської області №2255 від 18 листопада 2021 року п`ятнадцятої сесії VIII скликання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та №2381 від 22 грудня 2021 року сімнадцятої сесії VIII скликання про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 .
Також 02 серпня 2022 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Вільшанської сільради щодо не проведення розгляду поданої заяви позивача на сесії ради та зобов`язання розглянути таку заяву.
На обґрунтування названих позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що у визначеному Земельним кодексом України порядку звернувсь до відповідача з заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність. Однак відповідач у визначений законодавством строк рішення за результатами розгляду такої заяви не прийняв чим, на переконання позивача, допустив протиправну бездіяльність.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи, клопотань про проведення розгляду справи у судовому засіданні не подали.
20 грудня 2022 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що заява позивача з приводу безоплатної приватизації земельної ділянки, розташованої в межах с. Галіївка, яка надійшла 15 листопада 2021 року, розглянута на спільному засіданні постійних комісій Вільшанської сільради 07 грудня 2021 року. Відповідно до рекомендації спільного засідання постійних комісій у задоволенні клопотання позивача відмовлено у зв`язку з тим, що рішенням ради від 18 листопада 2021 року вже надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , яка зазначена в заяві позивача. Отже заява позивача була розглянута 07 грудня 2021 року, про що його повідомлено листом від 16 грудня 2021 року.
На підставі частини 2 та 3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що 15 листопада 2021 року позивач звернувсь до відповідача з заявою про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки розміром 2,0 га для ведення особистого селянського господарства з комунальної власності Вільшанської сільської ради в межах с. Галіївка.
Листом від 16 грудня 2021 року відповідач повідомив, що заява розглянута. Під час розгляду на засіданні постійної комісії запропонували відмовити у клопотанні щодо надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність орієнтовною площею 2,0 га, місце розташування: Житомирська область, Житомирський район, Вільшанська сільська територіальна громада, Галіївський старостинський округ, в межах села Галіїївка, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, оскільки рішенням 15 сесії 8 скликання «Про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 » така вже надавалась.
Уважаючи таку бездіяльність протиправною, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.
Конституційний Суд України у рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини 1 статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року) вирішив, що:
положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього Кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень;
положення пункту 1 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.
За приписами Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Тобто, якщо особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність (користування), за результатами розгляду яких ці органи повинні прийняти відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управлінської діяльності, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.
Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.
З огляду на викладене, спір, що виник між сторонами у цій справі підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
За приписами статті 123 цього Кодексу надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проєктом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (частина 2 статті 123 Земельного кодексу України).
Відповідно до частини 3 статті 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Проте, цією нормою закріплено виключно право, а не обов`язок громадянина замовити розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу після спливу місячного строку дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу (бездіяльності суб`єкта владних повноважень) або відмови у його надані після спливу місячного строку (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі №806/3095/17).
Надалі такий висновок був неодноразово підтриманий Верховним Судом у постановах від 17 грудня 2018 року у справі № 509/4156/15-а, від 06 серпня 2019 року у справі № 140/1992/18, від 14 серпня 2019 року у справі № 0640/4434/18, від 27 січня 2020 року у справі № 816/2119/16, від 16 вересня 2021 року у справі № 815/4120/17 та ін.
Аналіз положень абзацу 3 частини 3 статті 123 Земельного кодексу України дає підстави для висновку, що зацікавлена особа має право замовити проєкт землеустрою щодо відведення певної земельної ділянки без згоди уповноваженого органу протягом одного місяця від дня закінчення місячного строку з часу реєстрації клопотання уповноваженим органом. Місячний строк, упродовж якого особа може реалізувати це право, є присічним. Відтак, нездійснення права замовити проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у цей строк призводить до припинення цього права.
Водночас, використання особою права замовити проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу не позбавляє уповноважений орган обов`язку розглянути заяву згідно із чинним законодавством та прийняти відповідне рішення. Тобто, у разі якщо зацікавлена особа замовила проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу у встановлений строк, вона при цьому не позбавляється права на оскарження бездіяльності відповідного органу.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №806/2539/17.
Аналіз наведених вище норм права свідчить про те, що фізичні особи на підставі клопотання, до якого додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, мають право отримувати у власність земельні ділянки комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою про відведення земельної ділянки, прийнятим у місячний строк.
При цьому суд акцентує увагу на тому, що ухвалення позитивного рішення або надання мотивованої відмови у наданні відповідного дозволу є результатом певної правової процедури, яка йому передує. Тобто, відповідно до статті 123 Земельного кодексу України, порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає послідовні стадії.
Отже, всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у користування.
Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення фізичної особи щодо того чи іншого земельного питання. У світлі вимог частини 2 статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.
Повноваження відповідних органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування передбачені статтями 118, 122, 123 ЗК України, статтями 26, 33, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Пунктом 34 частини 1 статті 26 названого Закону передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
За наслідками вирішення питань регулювання земельних відносин, до яких віднесено й питання безоплатної передачі земельної ділянки у власність громадян, відповідна рада на сесії приймає рішення відповідно до вимог статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Отже, посилання відповідача про розгляд заяви позивача про надання йому дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність постійною комісією ради без прийняття відповідного рішення останньою не відповідає встановленій законом процедурі.
Неприйняття рішення про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою не може підміняти рішення про відмову у наданні такого дозволу, оскільки стаття 118 ЗК України зобов`язує уповноважений орган у рішенні про відмову у наданні зацікавленій особі дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність викладати мотиви відмови (невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку).
Частина 7 названої правової норми не передбачає випадків, коли орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою може не прийняти позитивного або негативного для заявника рішення (про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу).
За викладених обставин, суд уважає, що Вільшанська сільська рада у випадку ОСОБА_1 діяла не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, передбачений статтею 118 ЗК України.
Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №580/704/21.
За такого правового регулювання суд уважає, що бездіяльність органу місцевого самоврядування стосовно не розгляду у встановлений чинним законодавством термін заяви про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із прийняттям відповідного рішення за його наслідками, створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, а тому може бути предметом судового оскарження.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі №509/4156/15-а та від 15 серпня 2019 року у справі №0440/5781/18.
З огляду на те, що Вільшанською сільрадою у місячний строк не було прийнято ані рішення про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, ані про відмову у його наданні, та враховуючи правовий висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах, суд приходить до висновку, що бездіяльність Вільшанської сільради, яка полягає у нерозгляді у встановленому чинним законодавством порядку заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність, площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства в межах села Галіївка, є протиправною.
Визначаючись щодо способу захисту порушеного права позивача, суд виходить із такого.
У відповідності до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Наведений висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.
Згідно з Рекомендацією №К (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У справі, що розглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність чи надання мотивованої відмови, регламентовано Земельним кодексом України.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, оскільки вказані відповідачем підстави неприйняття рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність не відповідають імперативним приписам Земельного кодексу України, суд уважає за необхідне зобов`язати Вільшанську сільраду у встановлений чинним законодавством спосіб та термін вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки розміром 2,0 га для ведення особистого селянського господарства в межах села Галіївка.
На підставі положень частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 262, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати бездіяльність Вільшанської сільської ради Житомирського району Житомирської області, яка полягає у нерозгляді у встановленому чинним законодавством порядку заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність, площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства в межах села Галіївка, протиправною.
Зобов`язати Вільшанську сільську раду Житомирського району Житомирської області у встановлений чинним законодавством спосіб та термін розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки розміром 2,0 га для ведення особистого селянського господарства в межах села Галіївна.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вільшанської сільської ради Житомирського району Житомирської області на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок судового збору.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис