Справа № 380/4286/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2022-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/4286/22 пров. № А/857/13611/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та стягнення вимоги про сплату боргу (недоїмки),

суддя у І інстанції Братичак У.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 22 серпня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Львівській області (далі ГУ ДПС) зі сплати єдиного соціального внеску (далі ЄСВ, єдиний внесок) № Ф-2541-51 від 04 червня 2021 року на суму 37788,74 грн;

- зобов`язати ГУ ДПС виключити з інтегрованої картки платника (ІКП) позивача заборгованість з ЄСВ у розмірі, визначеному податковою вимогою № Ф-2541-51 від 04 червня 2021 року на суму 37788,74 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року у справі № 380/4286/22, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов було задоволено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивач не був страхувальником у розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI) та не мав обов`язку щодо сплати ЄСВ протягом 2017-2020 років. Тому відповідач, приймаючи оскаржувану вимогу від 04 червня 2021 року № Ф-2541-51 на суму 37788,74 грн, діяв поза межами повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

У апеляційній скарзі ГУ ДПС просило скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

У обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 1999 року перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС. Згідно з обліковими даними інформаційної системи органу доходів і зборів станом на 08 лютого 2021 року заборгованість Фізичної особи-підприємця (далі ФОП) ОСОБА_3 з ЄСВ становила 37788,74 грн, а саме: за 2017 рік - 8448,00 грн (розмір мінімального страхового внеску у 2017 році 704,00 грн.); за 2018 рік - 9828,72 грн (розмір мінімального страхового внеску у 2018 році 819,06 грн.); за 2019 рік - 11016,72 грн (розмір мінімального страхового внеску у 2019 році 918,06 грн.); за 2020 рік - 8495,30 грн (розмір мінімального страхового внеску з 01 січня 2020 року - 1039,06 грн; з 01 вересня 2020 року - 1100,00 грн).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4311-51 від 04 червня 2021 року на суму 37788,74 грн сформовано відповідно до вимог Закону № 2464-VI.

У ІС «Податковий блок» в реєстрі страхувальників відсутня інформація щодо наявності у позивача пільги по сплаті ЄСВ відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI.

Окрім того, наголошує на томуё що до позовної заяви не долучено жодних підтверджуючих документів для визначення розміру витрат на правничу допомогу. Позивач у порушення частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України не надав детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, що ставить під сумнів обґрунтованість розміру відповідних витрат. При цьому предмет спору в цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до реєстраційних та облікових даних платників податків інформаційної системи податкового органу, ОСОБА_1 з 1999 року перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС (Франківський район м. Львова).

За обліковими даними інформаційної системи податкового органу станом на 04 червня 2021року заборгованість позивача з ЄСВ (код класифікації доходів бюджету 71040000) за 2017-2020 роки становить 37788,74 грн.

04 червня 2021 року ГУ ДПС було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2541-51, відповідно до якої ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати ЄСВ у розмірі 37788,74 грн.

На запит представника позивача адвоката Горщара С.В. від 11 січня 2022 року ГУ ДПС у відповіді № 1587/6/13-01-24-07 від 21 лютого 2022 повідомило, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах ДПС як ФОП. До відповіді додало інтегровану картку платника по ЄСВ, копію оскаржуваної вимоги та докази направлення її на адресу позивача.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 2 від 05 лютого 2022 року щодо ОСОБА_1 було вчинено державну реєстрацію включення відомостей про ФОП 11 січня 2022 року, 000122186 та державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП 12 січня 2022 року, 001122186 на підставі власного рішення.

ОСОБА_1 вважав, що протягом 2017-2020 років він не мав статусу ФОП, що виключає провадження ним підприємницької діяльності та свідчить про протиправність вимоги про сплату боргу (недоїмки), і звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку регламентовано приписами Закону №2464-VI (у редакції на час виникнення спірних відносин).

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VІ встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування, відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VІ, є платниками єдиного внеску.

За правилами пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VІ єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною 8 статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску (пункт 1 частини 2 статті 6 Закону №2464).

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 4 статті 25 Закону №2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Відтак, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що наведені правові норми вказують на те, що зареєстровані в установленому порядку ФОП є платниками єдиного внеску. Отже, визначення наявності у особи статусу ФОП має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності у неї обов`язку сплати єдиного внеску.

При цьому суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що з 01 липня 2004 року набув чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (у подальшому змінено назву на Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (далі Закон №755-IV), відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 якого державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом;

Частиною 1 статті 7 Закону №755-IV встановлено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Окрім того, 01 липня 2010 року було ухвалено Закон «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», що набув чинності 03 березня 2011 року (далі Закон №2390-VI).

За приписами підпунктів 2, 3 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення вказаного Закону процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Згодом пункт 3 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України № 2390-VI у зв`язку із набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедур припинення юридичних осіб та підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців за їх рішенням» від 19 травня 2011 року (далі Закон № 3384-VI) викладено в наступній редакції: усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.

Пунктами 7, 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України № 2390-VI передбачено, що спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців. Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

Відтак, суд першої інстанції доречно зауважив, що пунктом 4 та абзацом 2 пункту 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України № 2390-VI передбачено, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними; за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

З урахуванням наведеного, строк для включення до Єдиного державного реєстру відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 1 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, закінчився 3 березня 2012 року. При цьому цей строк включення до Єдиного державного реєстру відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 1 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2390-VI, підлягали включенню до Єдиного державного реєстру на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

В силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судом першої інстанції під час вирішення цього спору слушно враховано правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 260/81/19, відповідно до яких статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, і відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 1 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені, зокрема, Законом України №2390-VI, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 1 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

Тому відсутність офіційного підтвердження в особи статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом України №755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, та за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування з відповідним статусом.

Разом із тим, доказів щодо безпосереднього здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності у 2017-2020 роках контролюючим органом не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

Водночас апеляційний суд погоджується із думкою суду першої інстанції про те, що обставини реєстрації ФОП за законом можуть підтверджуватися записами в Єдиному державному реєстрі, а у разі їх відсутності відомостями з реєстраційних документів в органі державної влади, в якому проводилась державна реєстрація.

Відтак, оскільки такі записи за спірний період відсутні, то у суду першої інстанції були належні підстави для висновку про те, що позивач у спірний період не був страхувальником у розумінні Закону №2464-VI та не мав обов`язку щодо сплати ЄСВ.

Реєстраційні дії щодо державної реєстрації включення відомостей про ФОП ОСОБА_1 11 січня 2022 року, 000122186 та державну реєстрацію припинення ним підприємницької діяльності 12 січня 2022 року, 001122186 на підставі власного рішення не стосуються періоду, за який було сформовано оспорювану вимогу про сплату боргу (недоїмки), а отже не беруться до уваги судом при вирішенні спору.

Відтак, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що вимога ГУ ДПС про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ від 04 червня 2021 року № Ф-2541-51 на суму 37788,74 грн є протиправною та підлягає скасуванню, а отже належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є також зобов`язання ГУ ДПС виключити з ІКП позивача таку заборгованість.

Щодо доводів скаржника у частині вирішення судом першої інстанції питання про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Як свідчать матеріали справи, ГУ ДПС не заперечує сам факт надання правничої допомоги позивачу адвокатом Горщаром С.В., а також передбачену законом можливість відшкодування витрат на отримання такої допомоги на підставі приписів статей 134, 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що до позовної заяви не долучено доказів на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, а також просить врахувати незначну складність справи.

Разом із тим, матеріали справи містять заяву від 12 липня 2022 року представника позивача про обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу, до якої додано копію договору про надання правової допомоги №11/22 від 11 січня 2022 року, копію протоколу погодження гонорару від 11 січня 2022 року, копію акта приймання-передачі наданих послуг №1 до договору про надання правової допомоги №11/22 від 11 січня 2022 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера №11/22.1 від 11 січня 2022 року на суму 5500,00 грн.

Аналізуючи надані позивачем докази на підтвердження його витрат на професійну правничу допомогу та фактичні обставини справи, апеляційний суд зазначає, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просив відшкодувати, є обґрунтованою, відповідає реальності та необхідності таких витрат, розумності їх розміру.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року у справі №380/4286/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді С. П. Нос
Р. В. Кухтей