Справа № 300/4356/22
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2022-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" грудня 2022 р. справа № 300/4356/22
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області і з 06.01.2018, після досягнення 55-річного віку, отримує пенсію за віком відповідно до Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення (надалі по тексту також Тимчасова Угода). На момент призначення такої пенсії, Управлінням визнано страховий стаж роботи, що складає 32 роки 10 місяців 8 днів, в тому числі стаж роботи за Списком №2 8 років 10 місяців 9 днів, військова служба (яка підлягає врахуванню до стажу роботи за Списком №2) 1 рік 11 місяців 25 днів, робота в районах Крайньої Півночі 25 років 7 місяців 24 дні. Згідно пояснень позивача, тривалість наведеного загального і пільгового стажу, ним не оспорюється, так як такий стаж був достатнім для призначення пенсії за віком відповідно до Тимчасової Угоди у віці 55 рокі, а для призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2 у віці 56 років. При цьому наявність у ОСОБА_1 права на призначення пенсії за віком по Списку №2 у віці 56 років (тобто в 2019 році) визнавалася Головним управлінням управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області при прийнятті у позивача заяви про призначення пенсії від 27.12.2017, про що зроблено відповідну відмітку на звороті коментованої заяви.
Позивач 03.06.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про перехід на інший вид пенсії а саме з пенсії за віком, призначеної відповідно до Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення, на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2. Втім відповідач 2, за наслідками розгляду коментованої заяви, протиправно, в порушення норм чинного законодавства, прийняв рішення про відмову у переведенні з пенсії за віком відповідно до Тимчасової Угоди на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, з підстав першочергового призначення позивачу пенсії за віком з 06.01.2018, як особі, що працювала в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР (надалі по тексту також Крайня Північ, райони Крайньої Півночі та місцевості, які прирівняні до районів Крайньої Півночі).
За аргументами ОСОБА_1 , він має право на призначення пенсії за віком на пільгових по Списку №2 як згідно пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", так і відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". На дату звернення із заявою від 03.06.2022 про перехід на інший вид пенсії, позивач мав необхідний пенсійний вік (59 років), визнаний відповідачем пільговий стаж роботи за Списком №2 (понад 10 років із урахуванням періоду проходження військової служби) і страховий стаж (понад 32 роки 10 місяців), що є більше, ніж передбачено як Законом України "Про пенсійне забезпечення" так і Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". З огляду на вказане, ОСОБА_1 є незрозумілими підстави для відмови у переведенні його на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2.
Додатково позивач стверджує, що призначення пенсії за віком, як особі, яка працювала в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, регламентується міжнародним договором, підписаним між Урядом України і Урядом російської федерації 15.01.1993 на підставі статті 3 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Вказані міжнародні документи в галузі пенсійного забезпечення є чинним на сьогодні, а тому підлягають обов`язковому застосуванню на території договірних країн, незважаючи на акт повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України. Проте, з 01.01.2022, ОСОБА_1 припинено виплату частини пенсії за стаж, вироблений у районах Крайньої Півночі з боку російської федерації, в результаті чого позивач отримує мінімальну пенсію, призначену за нормами українського законодавства.
За наслідками виконання позивачем ухали про залишення позовної заяви без руху від 02.11.2022 (а.с.20, 24-117), Івано-Франківським окружним адміністративним судом ухвалою від 18.11.2022 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін за наявними матеріалами (а.с.118-119).
Відповідач 1 не погоджується з доводами ОСОБА_1 , викладеними у позовній заяві, та вказує на їх безпідставність і необґрунтованість з огляду на наступні обставини.
За доводами відповідача 1 право на призначення пенсії та її перерахунок це два різних права. Відповідно, реалізація кожного з них має здійснюватися за правилами та відповідно до норм, чинних на момент реалізації кожного з визначених прав. Право не може існувати на майбутнє. Права (пільги, статус тощо) особи не накопичуються протягом дії закону, який в подальшому втратив чинність.
Попри вказане, відповідач зазначає, що Тимчасова угода між Урядом України і Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993, відповідно до якої призначена пенсія ОСОБА_1 , фактично вже не діє. Наразі таке відшкодування не проводиться, оскільки заборонено здійснювати валютні операції передбачені пунктом 17 постанови правління Національного банку України від 24.02.2022 за №18 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану (із змінами)".
На переконання відповідача 1, особи, які працювали повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 в питаннях пенсійного забезпечення мають пільгу, яка виражається у зниженні пенсійного віку, проте, вид пенсії, що їм призначається - це пенсія за віком, яка призначається, перераховується та виплачується у відповідності із Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Переведенням з одного виду пенсії на інший, згідно положень частини 3 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", є зміна виду пенсії, що визначені законодавством.
Таким чином, у спірному випадку відсутні підстави для переведення позивача з одного виду пенсії на інший, оскільки пенсія за віком, призначена позивачу відповідно до Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Тимчасової Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993 є різновидом пенсії за віком зі зменшенням загального пенсійного віку, що унеможливлює призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах повторно, відповідно до статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Додатково відповідач 1, посилаючи на практику Восьмого апеляційного адміністративного суду, викладену у постанові від 05.05.2022 у справі №300/1828/21, стверджує, що позивач, як застрахована особа, має право самостійно звернутися до органів Пенсійного фонду російської федерації щодо отримання даних, які містяться в його індивідуальному особовому рахунку. Відповідно отримана відповідь на таке звернення слугуватиме підставою перерахунку пенсії призначеної Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, за наявності відповідної інформації. За наведених підстав представник Управління просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Відповідач 2 також скористався правом на подання відзиву на позовну заяву від 08.12.2022 і від 07.12.2022 за №0400-010902-6/123253, реєстрацію в суді яких здійснено 08.12.2022 (а.с.137-143). Представник відповідача 2 заперечив доводи позивача, вказавши на слідуюче.
Згідно аргументів відповідача 2 пільговий характер пенсії за Списком №2 визначається зменшенням загально встановленого пенсійного віку при зверненні за призначенням такої пенсії. У 2018 році ОСОБА_1 звернувся за призначенням пенсії зі зниженням пенсійного віку у 55 років, як громадянин, що працював в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі. За наявності наданих позивачем документів, останньому призначено пенсію за віком відповідно до Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення. Водночас ОСОБА_1 повідомлено про набуття ним у 2019 році права на призначення пенсії за віком по Списку №2, так як у позивачем були надані документи на підтвердження стажу роботи на пільгових умовах за Списком №2.
Відповідач 2 підтвердив наявність у позивача загального страхового стажу 32 роки 10 місяців 9 днів, в тому числі стаж роботи на пільгових умовах 8 років 10 місяців 9 днів. При цьому звернув увагу на те, що позивачем не оспорюється вищевказаний загальний страховий і пільговий стаж роботи по Списку №2. Крім того, орган пенсійного забезпечення вказав на недоцільність проведення перерахунку пенсії позивача, оскільки він не призведе до позитивних правових наслідків.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, вивчивши адміністративний позов, відзиви на позовну заяв, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 з 06.01.2018 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію за віком, як особа, що працювала в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі. Дана пенсія призначена відповідно до Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення, що підтверджується заявою про призначення пенсії від 27.12.2017 і поясненнями позивача, наведеними у позовній заяві (а.с.16-17). Відповідачі не заперечують таку обставину.
Як з`ясовано судом із трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 28.07.1981 і розрахунку стажу, при призначенні останньому пенсії, орган пенсійного забезпечення врахував до страхового стажу позивача наступні періоди роботи, зокрема (зворотній бік а.с.18, а.с.88-114):
- з 01.09.1980 по 22.07.1981 період навчання у Професійному технічному училищі №6 міста Калуша Івано-Франківської області;
- з 28.07.1981 по 02.11.1981 робота електрозварником першого розряду у дільниці №5 Калуського заводу "Нафтобурмашремонт" імені 50-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції;
- з 18.11.1981 по 12.11.1983 період проходження військової служби у Радянській армії;
- з 04.01.1984 по 07.12.1987 робота електрозварником ручної зварки третього розряду у дільниці №4 Калуського заводу "Нафтобурмашремонт" імені 50-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції, який на підставі наказу від 02.09.1986 за №484 перейменовано у Калуський завод "Карпатнафтомаш" імені 50-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції;
- з 23.12.1987 по 21.08.1992 робота електрогазозварником четвертого і п`ятого розряду у Красноградському управління бурових робіт по вахтовому методу.
Періоди роботи позивача з 28.07.1981 по 02.11.1981, з 04.01.1984 по 07.12.1987, і з 23.12.1987 по 21.08.1992, зараховані відповідачем 1 до стажу роботи по Списку №2, що становить 8 років 10 місяців 9 днів, страховий стаж 32 роки 10 місяців 8 днів.
Вказана обставина підтверджується також поясненнями позивача і не заперечується відповідачами.
03.06.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про перехід із пенсії за віком, призначеної відповідно до Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення, на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 (а.с.26-28).
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Водночас у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (надалі по тексту також Закон №1058-IV).
Згідно частин 1, 2 статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (надалі по тексту також - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Цією ж статтею визначено, що пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника) в силу вимог частини 1 статті 10 Закону №1058-IV призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Пунктом 5 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV встановлено, що період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.
Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960 за №148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26.09.1967 "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".
Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.
В той же час, призначення пенсії за віком як особі, яка працювала в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, регламентується міжнародним договором, підписаним між Урядом України і Урядом російської федерації 15.01.1993 на підставі статті 3 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Згідно із частинами 1, 2 статтею 1 Тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом російської федерації "Про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі у галузі пенсійного забезпечення" від 15.01.1993, громадяни Сторін, що домовляються, які пропрацювали не менше 15 календарних років в районах Крайньої Півночі або не менше 20 календарних років в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, незалежно від місця їх постійного проживання на території обох держав мають право на пенсію за віком: чоловіки по досягненню 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, жінки по досягненню 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років.
У випадках, коли законодавством однієї з Сторін, що домовляються, передбачені більш пільгові умови і норми пенсійного забезпечення громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, при призначенні пенсії по старості (за віком) на території даної держави застосовується чинне законодавство цієї Сторони.
Нормативний підхід до розуміння норм права в частині регулювання відносин призначення, перерахунку і виплати пенсій, в поєднанні з конституційними положеннями про пріоритет міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, якими встановлюють інші норми, ніж ті, які передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, дає можливість дійти висновку, згідно якого особи, працювавши в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, мають право на призначення пенсії за віком у разі настання умов (досягнення віку, напрацювання спеціального і загального стажу), за яких відповідно до положень частини першої статті 1 Тимчасової угоди виникає право на призначення такої пенсії на пільгових умовах.
Повертаючись до фактичних обставин справи, встановлених вище по тексу судового рішення, ОСОБА_1 з 06.01.2018 призначено пенсію за віком, як особі, що працювала в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, призначену відповідно до Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення.
Підставою для відмови визначено першочергове призначення ОСОБА_1 пенсії за віком з 06.01.2018, як особі, що працювала в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, що виключає можливість повторного призначення позивачу пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2.
В той же час, як встановлено судом із розрахунку стажу, який містяться в матеріалах справи, відповідач 1 підтвердив наявність у ОСОБА_1 страхового стажу 32 роки 10 місяців 8 днів, в тому числі по Списку №2, що становить 8 років 10 місяців 9 днів.
В першу чергу, суд вказує на відсутність між позивачем і відповідачем спору щодо наявності у позивача всіх сукупних умов для призначення пенсії на пільгових умовах по Списку №2, в тому числі в частині наявності у останнього достатнього пільгового стажу, визначеного законом (12 років і 6 місяців).
Разом з цим, ОСОБА_1 стверджує про визнання Головним управлінням управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області при прийнятті у позивача заяви про призначення пенсії від 27.12.2017, наявності у нього права на призначення пенсії за віком по Списку №2 у віці 56 років (тобто в 2019 році), про що зроблено відповідну відмітку на звороті коментованої заяви.
Однак, беручи до уваги зазначення позивачем в описовій та мотивувальній частинах позовній заяві про наявність у нього пільгового стажу роботи по Списку №2 понад 10 років та необхідність врахування до пільгового стажу роботи період проходження військової служби (на відміну від 8 років 10 місяців 9 днів зафіксованих відповідачем 1 при прийнятті 27.12.2017 заяви про призначення пенсії), суд вирішуючи даний спір, вважає за необхідне вказати на слідуюче.
Так, відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV, на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.
В той же час, відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за №1788-ХІІ (надалі по тексту також Закон №1788-ХІІ) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які не мають стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування": чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.
Таким чином, в силу приписів пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" і пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи призначається працівникам за наявності трьох обов`язкових умов у сукупності:
- зайняття повний робочий день на відповідних роботах із шкідливими і важкими умовами праці - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України;
- атестація робочих місць;
- досягнення 55 років для чоловіків і при стажі роботи не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.
В частині зарахування до стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах періоду служби в армії з 18.11.1981 по 12.11.1983, про що наголошує позивач у позовній заяві, слід відзначити наступне.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Статтею 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 за №2011-XII визначено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Таким чином, час проходження строкової військової служби зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 01.03.2021 у справі №127/1762/17 і від 05.12.2019 у справі №513/1195/16-а.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
Встановлено, що позивач з 28.07.1981 працював електрозварником першого розряду у дільниці №5 Калуського заводу "Нафтобурмашремонт" імені 50-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції та звільнений з цієї посади 02.11.1981 у зв`язку з призовом на строкову військову службу до Радянської армії.
Таким чином, позивач на момент призову на строкову військову службу працював на посаді, яка дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, що не заперечується відповідачами.
Враховуючи викладені обставини, період проходження позивачем строкової військової служби підлягає зарахуванню до стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах, а тому доводи позивача з даного приводу, суд вважає обґрунтованими.
Згідно наявної в матеріалах справи копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданого 19.11.2013, останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже на момент звернення із заявою від 03.06.2022 про переведення на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 досягнув 59 років (а.с.8).
У досліджуваному випадку в позивача наявні понад 10 повних років спеціального стажу за Списком №2, які з урахуванням приписів статті 26 Закону №1058-IV відповідає значенню 3 роки (10 років і 10 місяців / 2,6 = 3 роки), що слід враховувати при зменшенні пенсійного віку ОСОБА_1 від 60 років.
Відтак, зважаючи на правове врегулювання спірних правовідносин, яке визначено Законом №1058-IV, позивач набув право на пенсію за віком на пільгових умовах з 57 років (60 років 3 роки = 57 років).
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що оскільки позивач досягнув 57 років, має загальний страховий стаж 32 роки 10 місяців 8 днів, в тому числі стаж роботи за Списком №2, який становить понад 10 років (з урахуванням висновку суду щодо необхідності зарахування до пільгового стажу позивача періоду проходження військової служби), то ОСОБА_1 має право на призначення пенсії на пільгових умовах із зменшенням віку.
Надаючи правову оцінку основним доводам відповідача 2 щодо відсутності підстав для переведення ОСОБА_1 на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2, оскільки позивачу з 06.01.2018 уже призначено пенсію за віком як особі, що працювала в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до пункту 2 розділу XV Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 за №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.
Покриття витрат Пенсійного фонду на виплату і доставку пенсій за віком, призначених на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та частин другої і третьої статті 114 цього Закону до досягнення пенсійного віку, визначеного статтею 26 цього Закону, здійснюється у встановленому порядку.
Тобто, особи, які працювали повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за Списком №2, в питаннях пенсійного забезпечення мають пільгу, яка виражається у зниженні пенсійного віку.
При цьому, вид пенсії, що призначається таким особам - це пенсія за віком, яка згідно з вищенаведеними положеннями законодавства призначається, перераховуються та виплачується у відповідності з Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
На переконання відповідача 2 позивач уже скористався своїм правом на призначення пенсії за віком як особі, що працювала в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а тому немає законних підстав для призначення ОСОБА_1 того самого виду пенсії.
Частиною 3 статті 45 Закону №1058-IV встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходиться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що переведенням з одного виду пенсії на інший є зміна виду пенсії, що визначені законодавством.
У розглядуваному випадку, суд погоджується з доводами відповідача 1, що пенсія на пільгових умовах по Списку №2 є різновидом пенсії за віком, оскільки на її призначення мають право певна категорія осіб зі зменшенням загального пенсійного віку.
Тобто у разі переведення позивача із пенсії за віком, призначеної відповідно до пункту 1 статті 1 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі від 15.01.1993, на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2, зміни виду пенсії ("пенсії за віком") не відбудеться.
При цьому, суд звертає увагу відповідачів на умови призначення пенсії за віком, відповідно до Тимчасової Угоди і пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2, які, на переконання суду, є очевидно різними.
В контексті спірних правовідносин, необхідними умовами для пільгового пенсійного забезпечення особам, які працювали в безпосередньо районах Крайньої Півночі є набуття такими особами певного пільгового стажу - не менше 15 календарних років і загального стажу - 25 років, зокрема, для чоловіків, а також досягнення ними 55 років.
В той же час, як уже зазначалось судом вище по тексту судового рішення, пенсія на пільгових умовах по Списку №2 призначається працівникам за наявності трьох обов`язкових умов у сукупності: зайняття повний робочий день на відповідних роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зокрема, за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України; атестація робочих місць; досягнення 55 років для чоловіків і при стажі роботи не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.
Отже, такі різновиди пенсії за віком призначаються різним категоріям осіб і за різних умов. Тобто в межах "пенсії за віком" чинними законами України про пенсійне забезпечення визначено, щонайменше, два особливі підвиди:
- пенсія, яка набувається на особливих умовах за правилами дії Тимчасової Угоди (пункт 1 статті 1 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі від 15.01.1993, пункт 5 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України від 09.07.2003 за №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування");
- пенсія, яка набувається на пільгових умовах по Списку №1 або Списку №2 за правилами статті 13 і 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за №1788-ХІІ та статті 114, пункту 2 розділу XV Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 за №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
На переконання суду, за такого правового регулювання, і за наявності відповідних відмінних (неоднакових) особливостей, визначених для набуття вище коментованих різновидів в межах "пенсії за віком", ОСОБА_1 не може бути позбавлений права на переведення із пенсії, призначеної відповідно до Тимчасової Угоди, на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2.
Попри вказане, суд вважає не обґрунтованими доводи відповідача 2 щодо недоцільності здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 , оскільки наявність стажу роботи на пільгових умовах по Списку №2 не впливає на розмір пенсії позивача, а отже не призведе до позитивних наслідків для останнього.
На підтвердження таких аргументів відповідач 2 не надав суду жодного доказу із чітким і зрозумілим розрахунком, який засвідчував би обставини із обчислення і фактичної виплати розміру пенсії позивачем, отримуваної станом на час розгляду справи (в тому числі на день подання заяви про переведення 03.06.2022), і окремо розмір пенсії у разі проведення перерахунку з підстав переведення позивача на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2.
Водночас, як стверджує позивач у адміністративному позові, з 01.01.2022 йому припинено виплату частини пенсії за стаж, вироблений у районах Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР (територія сучасної російської федерації), в результаті чого ОСОБА_1 отримує мінімальну пенсію, призначену за нормами українського законодавства.
В частині таких доводів позивача відповідачі не надали жодних пояснень чи заперечень.
З огляду на коментовані вище обставини, при наявності всіх встановлених пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", умов для призначення (переведення) ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах, суд дійшов висновку про те, що позивач не може бути позбавлений гарантованого Державою Україна пенсійного забезпечення.
В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).
Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64 Конституції України).
Отже, право на соціальний захист у всіх формах є гарантованим Конституцією України невідчужуваним основоположним правом, яке, за загальним правилом, має абсолютний характер (не залежить від внесення змін до законів або фінансових можливостей держави).
- по перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника;
- по друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування;
- по третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу "якості закону". В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
Що стосується розглядуваного випадку, то суд вважає, що чинним законодавством не врегульовано поняття "переведення на пенсію в межах одного виду пенсії", правове визначення якого (основного виду пенсії) врегульовано одним і тим же законом про пенсійне забезпечення, у випадку коли особа має право на декілька різновидів в межах одного виду, скористалася таким правом, обравши спочатку один із них, та виявить надалі бажання перейти на інший.
У спірному випадку мова йде про правову дію нормам статті 114 Закону України від 09.07.2003 за №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та пункту 5 розділу XV Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 за №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Оцінюючи коментовані обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд приходить до переконання про наявність правових підстав саме для переведення ОСОБА_1 із пенсії за віком, призначену відповідно до пункту 1 статті 1 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі від 15.01.1993, на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач 2 не діяли на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
В силу вимог частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 2 статті 9 КАС України).
В адміністративному позові ОСОБА_1 , обираючи відповідача, який повинен відновити його право на пенсію, просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, як суб`єкта владних повноважень до якого першочергово подано заяву про перехід на інший вид пенсії від 03.06.2022, призначити з 03.06.2022 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2.
В даному випадку, обираючи належний спосіб захисту і відновлення права, позивач не врахував наступного.
Так, відповідно до пунктів 4.1, 4.2, абзацу 3 пункту 4.3 і пункту 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1 (надалі по тексту також Порядок 22-1), заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.
Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Із вказаного слідує, що після реєстрації 03.06.2022 заяви ОСОБА_1 , органом пенсійного забезпечення, який її розглядав і вирішував за принципом екстериторіальності питання про наявність чи відсутність права на переведення на інший вид пенсії, в розумінні Порядку №22-1 є Головне управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Більше того, подаючи 03.06.2022 до відповідача 1 заяву, позивач не просив призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, а здійснити перерахунок пенсії з підстав переходу на інший вид пенсії (а.с.26).

Суд, оцінюючи в сукупності обставини справи, враховуючи вищенаведені положення законодавства, з огляду на не правильне формування позивачем прохальної частини адміністративного позову в частині призначення пенсії за віком по Списку №2 (а не переведення на пенсію за віком по Списку №2), що не відповідає заяві від 03.06.2022, керуючись статтею 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог.

При цьому, для ефективного захисту порушеного права позивача, у цій справі слід зобов`язати відповідача 2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 із пенсії за віком, призначеної відповідно до Тимчасової Угоди, на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2, враховуючи те, що така заява хоча і подана до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області як органу пенсійного забезпечення за місцем проживання/реєстрації позивача, втім рішення по суті порушеного питання приймалося саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Також, слід визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 07.06.2022 за № про відмову в переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2 та зобов`язати відповідача 2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.06.2022 про переведення на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, підлягають до часткового задоволення.

Розподіляючи між сторонами судові витрати суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем сплачено судовий збір за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру в розмірі 992,40 гривень, підтвердженням чого є наявний в матеріалах справи дублікат квитанції №0.0..1 від 20.09.2022 (а.с.1).

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

Враховуючи те, що спір виник внаслідок протиправного рішення відповідача 2, відтак, підлягають стягненню саме за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 595,44 гривень, що пропорційно становить 60 відсотків задоволених позовних вимог від загального розміру сплаченого судового збору.

Сторонами не подано до суду будь яких доказів про понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

На підставі статті 1291 Конституції України, керуючись статтями 134, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 07.06.2022 за № про відмову в переведенні ОСОБА_1 із пенсії за віком, призначеної відповідно до пункту 1 статті 1 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі від 15.01.1993, на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву від 03.06.2022 про переведення ОСОБА_1 із пенсії за віком, призначеної відповідно до пункту 1 статті 1 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі від 15.01.1993, на пенсію за віком на пільгових умовах по списку №2, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (ідентифікаційний код юридичної особи 21910427) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір в розмірі 595,44 гривень (п`ятсот дев`яносто п`ять гривень сорок чотири копійки).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), АДРЕСА_1 ;

представник позивача Шевченко Наталія Павлівна (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ІФ №001736 від 07.08.2020; ордер на надання правової допомоги серії АТ №1024706 від 14.06.2022), бульвар Незалежності, 6/141, м. Калуш, Калуський район, 77304;

відповідач 1 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 20551088), вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018.

відповідач 2 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (ідентифікаційний код юридичної особи 21910427), вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49094.

Суддя Чуприна О.В.