Справа № 727/9966/22
Суддя: Терещенко О. Є.
Дата ухвалення: 2022-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 727/9966/22
Провадження № 2-а/727/101/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року

Шевченківський районний суд м. Чернівці

в складі:

головуючого судді Терещенко О.Є.

при секретарі Аниськовій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позо-вом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, -

встановив:

ПозивачОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про ска-сування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адмі-ністративне правопорушення довідповідача Управління патрульної поліції в Черні-вецькій області, відповідно до змісту якого25 жовтня 2022 року о 15:24 год. він рухаю-чись транспортним засобом «MERCEDES-BENZ VITO 108D», д.н.з. НОМЕР_1 через Центральну площу, 18, в м. Чернівці був зупинений на вимогу поліцейського взводу №1 роти №1 БУПП в Чернівецькій області ДПП капралом поліції Грозою В.В., у зв`яз-ку із тим, що він нібито під час руху транспортного засобу користувався засобом зв`яз-ку, чим порушив п.2.9. «д» ПДР, за що передбачена відповідальність за ч.2 ст.122 КУ пАП.

Зазначає, що 25 жовтня 2022 року о 15:00 год. він повертався від лікаря, його са-мопочуття погіршилося, а тому він був вимушений зупинитись.

Вказує, що зупинив автомобіль він не доїжджаючи до міської ради м. Чернівці, навпроти магазину «Прометей». Згодом, увімкнув «аварійне освітлення» та зателефо-нував лікарю в розмові з яким повідомив, що стан його здоров`я не покращився, а по-гіршився.

Зазначає, що після спілкування з лікарем він увімкнув поворот та виїхав на про-їжджу частину, аж раптом побачив вимогу про зупинку поліцейського. Зупинившись, капрал поліції підійшла до нього і одразу почала говорити, що він порушив ПДР, а саме розмовляв по телефону не даючи йому змогу пояснити. При цьому, остання звернула увагу на ремінь безпеки.

Позивач ОСОБА_1 вказав, що спілкувався з лікарем по телефону, оскільки така розмова була здійснена дещо раніше, під час стоянки, а не під час руху.

Ствердив, що під час зупинки капрал поліції ОСОБА_2 не повідомила про дока-зи, які б підтверджували порушення ним п.2.9. «д» правил ПДР України, а також не оз-вучила про його права, які передбачені статтею ст.268 КУпАП.

Ствердив, що під час руху ним транспортним засобом, телефоном він не кори-стувався, в руках його він не тримав. Доказів на підтвердження викладених в постанові обставин працівниками поліції надано йому не було.

Вважає, що постанова складена відносно нього не відповідає вимогам закону, ос-кільки вона була винесена з порушенням установленого порядку накладення адміні-стративних стягнень та ґрунтується на неповному та необ`єктивному розгляді справи про адміністративне правопорушення, за відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт неправомірних дій, а отже не підтверджує наявність адміні-стративного правопорушення та інші обставини, що мають значення для прийняття рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності.

На основі викладеного просить суд скасувати постанову поліцейський взводу №1 роти Цl БУПП в Чернівецькій області ДПП капрала поліції Грози Вікторії Володимирівни від 25.10.2022 серія EAP №6075545 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 122 КУпАП; справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУПАП та накладення на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 грн. закрити; стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області 496,20 грн. витрат зі сплати судового збору.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак спрямував до суду заяву, згідно якої просить розглянути справу у його відсутність, вимоги позову підтримує в повному обсязі. Згідно спрямованої до суду відповіді на відзив, вказує, що з наданого відпо-відачем відеозапису чітко прослідковується, що він не розмовляв та не користувався телефоном, більше того навіть не тримав телефон у руках.

Зазначає, що капрал поліції ОСОБА_2 не надала та не повідомила йому про до-кази, які б підтверджували порушення ним п.2.9. «д» ПДР України.

Вказує, що із наданого відеозапису вбачається що його права рука знаходиться на кермі, а лівою він відчиняє вікно транспортного засобу.

Стверджує, що з відеозапису також чітко прослідковується, що капрал поліції ОСОБА_3 не озвучила йому його права.

Вказує, що він не встиг заперечити на припущення, які висловила капрал поліції ОСОБА_2 , про нібито порушення ним правил дорожнього руху щодо користування ним телефоном.

Вказує, що відповідач не надав належних доказів порушення ним за ч.2 ст.122 КУпАП України, а наданий відеозапис не відображає відомостей про вчинення ним правопорушення, а лише містять процесуальну послідовність винесення оскаржуваної постанови та не має відношення до предмета доказування у справі, тобто не с належними доказами у справі.

На основі викладеного просить суд задовольнити адмінпозов в повному обсязі.

Представник відповідача УПП в Чернівецькій області в судове засідання не з`явився, згідно спрямованої до суду заяви просить розглянути справу у його від-сутність, в задоволені позову просить відмовити. Також, згідно наданого суду пись-мового відзиву на позов, вказує, що 25.10.2022 року приблизно о 15 год. 24 хв. поліцей-ським взводу №1 роти №1 батальйону управління патрульної поліції в Чернівецькій області капралом поліції Грозою В.В., було зупинено водія автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO», д.н.з. НОМЕР_2 , а саме ОСОБА_1 в м. Чернівці площа Централь-на 18, який під час руху транспортного засобу користувався засобом зв`язку, тримаючи його у руці, чим порушив п.п. 2.9 «Д» ПДР України, якими визначено, що заборонено під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці.

Стверджує, що встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, a саме порушення вимог п. 2.9 «Д» ПДР України, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст.122 КУпАП поліцейським було прийнято рішення про складання адміністративних матеріалів щодо позивача, після чого водію було роз`яснено права особи, яка притя-гається до адміністративної відповідальності.

Зазначає, що дана подія зафіксована на нагрудну камеру працівника поліції.

Стверджує, що поліцейський Гроза В.В., встановивши всі обставини справи ви-несла постанову за ч.2 ст.122 КУпАП та наклала стягнення на позивача в розмірі 510 грн., відповідно до санкції статті.

На основі викладеного просить суд відмовити у задоволенні адмінпозову в пов-ному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що згідно копії постанови серії СЕ №6075545 від 25.10. 2022 року, що була винесена капралом поліції 1 батальйону 1 роти УПП в Чернівецькій області Грозою В.В., якою позивача ОСОБА_1 було притягнуто до адмінвідпові-дальності за адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст.122 КУпАП та накла-дено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Як зазначено в постанові,водій під час руху транспортним засобом користувався засоба-ми зв`язку, не обладнавши транспортний засобом технічними пристроями, що дозво-ляють вести перемовини без допомоги рук, чим порушив п.2.9 (Д) ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст.122 КУпАП (а.с.11).

Згідно з ч.2 ст.122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за По-рушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користу-вання, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сиг-налами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх пе-реобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транс-портних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так са-мо порушення правил навчальної їзди.

Відповідно до статті 14 Закону України від 30 червня 1993 року «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати сво-їми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і грома-дянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо до-тримання законодавства про дорожній рух.

Згідно п.п.1, 2 ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорож-нього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, а також створювати без-печні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Відповідно до підпункту (д) п.2.9 ПДР України встановлено, що водієві заборо-нено під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними не-відкладного службового завдання).

Так, згідно з спрямованих до суду відеозаписів, вбачається факт зупинки полі-цейськими транспортного засобоу «MERCEDES-BENZ VITO 108D», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 .

Разом з тим, зазначений відеозапис не містить інформації щодо користуванням ОСОБА_1 телефоном, чи іншими засобами зв`язку.

А тому твердження представника відповідача, з приводу того, о факт користу-вання мобільним телефоном підтверджується відеозаписом з нагрудних бодікамер, не беруться судом до уваги, оскільки зазначені відеозаписи не містять вищевказаної ін-формації.

Так, Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне право-порушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного право-порушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають зна-чення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про ад-міністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністратив-ної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, по-казаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кіно-зйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення без-пеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Однак, як встановлено судом із матеріалів справи, будь-яких доказів, що свід-чили б про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ча-стиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, окрім ос-каржуваної постанови, суду надано не було.

При цьому, візуальне спостереження працівниками органу Національної поліції щодо допущення особою порушення вимог Правил дорожнього руху може бути дока-зом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом по-рядку.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суд-дів Касаційного адміністративного суду у постанові від 26 квітня 2018 року у справі з єдиним унікальним № 338/1/17 (адміністративне провадження № К/9901/15804/18).

При цьому суд враховує, що постанова у справі про адміністративне правопору-шення, виходячи з положень Кодексу України про адміністративні правопорушення, сама по собі не є доказом у справі про адміністративне правопорушення та не є доказом вчинення адміністративного правопорушення, а є рішенням суб`єкта владних повнова-жень, яке приймається ним на підставі оцінки доказів у справі про адміністративне пра-вопорушення.

Враховуючи наведене, постанову у справі про адміністративне правопорушення, яка надана позивачем, суд не може визнати належним, допустимим, достовірним та до-статнім доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного суду від 05 серпня 2019 року по справі з єдиним унікальним № 712/12830/16-а.

З цього приводу слід зазначити, що особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана по-перше, встановити склад правопо-рушення, яким згідно статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на гро-мадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок уп-равління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, до-слідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на все-бічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, ке-руючись законом і правосвідомістю (стаття 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

У відповідності до частин 1 та 4 статті 11 Кодексу адміністративного судочин-ства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на за-садах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

За приписами частин 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішен-ня, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміні-стративного позову.

Згідно з частиною 1 статті 69 вищенаведеного нормативно - правого акту до-казами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запере-чення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для пра-вильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, ви-сновків експертів.

При цьому, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету дока-зування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сто-рони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирі-шенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверд-жені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими за-собами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору (стаття 70 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства Ук-раїни, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності су-б`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) до-казування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій та законність прийнятих рішень.

Судом встановлено, що відповідачем під час розгляду справи не було надано на-лежних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення позивачем пра-вопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 122 Кодексу Ук-раїни про адміністративні правопорушення, які б однозначно та безумовно підтвердили дотримання працівником поліції процедури розгляду справи про адміністративне пра-вопорушення, встановленої положеннями Кодексу України про адміністративні право-порушення та «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в авто-матичному режимі», затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395, що передує винесенню постанови у справі про адміні-стративне правопорушення.

В контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури розгляду адміністративної справи та порядку винесення рішення має ви-ключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопо-рушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні по-станови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1988 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг у справах про адміністративні пра-вопорушення» визначено, що розглядаючи скаргу на постанову у справі про адміні-стративне правопорушення, суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи пра-вильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчи-неного проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, май-новий стан винного.

Приписами частин 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства Ук-раїни передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупе-реджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими не-сприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності су-б`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно пункту 3 частини 3 вищенаведеної статті Кодексу встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адмі-ністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Виходячи з викладеного, всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації, у зв`язку з чим, суд керуючись принципом верховенства права, суд вважає, що постанова про на-кладення адміністративного стягнення на позивача у вигляді штрафу є необґрунтова-ною, а тому підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення за-криттю.

Згідно зі статтею 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.

Особливості провадження судами у справах з приводу рішень, дій чи бездіяль-ності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відпові-дальності передбачені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 3 вищенаведеної норми права регламентовано, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повно-важень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта влад-них повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (поса-дової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

На підставі викладеного, враховуючи, що підставами скасування оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення є не доведення відповідачем належними та допустимими доказами факту скоєння позивачем адміністративного пра-вопорушення, то з урахуванням встановлених Кодексом адміністративного судочин-ства України завдань адміністративного судочинства, суд дійшов висновку про необ-хідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , шляхом скасування рішення су-б`єкта владних повноважень і закриття справи про адміністративне правопорушення.

Оскільки ОСОБА_1 за подання позову до суду був сплачений судовий збір у розмірі 496,20 грн., то відповідно до вимог ст. 139 КАС України, зазначена сума по-винна бути стягнута з відповідача на користь позивача.

Враховуючи наведе, керуючись статтями 9, 122, 222, 247, 251, 252, 254, 280, 283, 284, частиною 3 статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статтями 2, 8, 9, 11, 69, 71, 72, 77, 78, 125 - 127, 132, 139, 194, 229, 242 - 246, 255, 268, 286, 293 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патруль-ної поліції в Чернівецькій області про скасування постанови про накладення адмініс-тративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення задовольнити.

Постанову серії EAP №6075545 від 25.10.2022 року, якою позивача ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510,00 гри-вень скасувати.

Закрити провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 496,20 (чотириста дев`яносто шість) гривень (двадцять) копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами які не були присутні при проголошенні рішення в той же строк з дня отримання копії рі-шення.

Суддя: О.Є.Терещенко