Справа № 520/2214/22
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2022-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Білова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 р. Справа № 520/2214/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2022, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 16.06.22 по справі № 520/2214/22

за позовом Керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Харківській області

до Харківської міської ради

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся Керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Харківській області з адміністративним позовом до Харківської міської ради, в якому просив суд:

-визнати протиправною бездіяльність Харківської міської ради щодо невжиття заходів з розробки та подання до 01.07.2021 для погодження Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів України програми державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря для агломерації «Харків»;

-зобов`язати Харківську міську раду відповідно до вимог чинного законодавства забезпечити розробку та подання для погодження Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів України програми державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря для агломерації «Харків».

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Харківської міської ради щодо невжиття заходів з розробки та подання до 01.07.2021 для погодження Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів України програми державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря для агломерації «Харків» та зобов`язано Харківську міську раду відповідно до вимог чинного законодавства забезпечити розробку та подання для погодження Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів України програми державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря для агломерації «Харків».

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що на Харківську міську раду, як на орган управління якістю атмосферного повітря у відповідному регіоні, покладено обов`язок із вчинення дій (вжиття заходів) щодо розробки та подання до 01 липня 2021 року на погодження Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів програми державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря для агломерації "Харків".

Харківська міська рада, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме відсутності підстав здійснення представництва інтересів держави в суді та недотримання вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру". Так апелянт зазначив, що саме на Державну екологічну інспекцію у Харківській області покладено обов`язок щодо звернення до суду із позовом про визнання протиправними дій та бездіяльності фізичних та юридичних осіб. Також зазначив про безпідставність визнання протиправної бездіяльності Харківської міської ради, оскільки суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги не взяв до уваги поважні причини неналежного та несвоєчасного виконання Харківською міською радою дій щодо вжиття заходів з розробки та подання до 01.07.2021 для погодження Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів України програми державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря для агломерації "Харків", не з`ясував конкретні причини, умови та обставини невиконання дій для подання вказаної Програми. Крім того зауважив, що до компетенції суду не входить зобов`язання відповідача здійснювати якісь дії, оскільки відповідно до чинного законодавства України, суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії відповідача або визнати неправомірним необґрунтоване зволікання з розглядом питання, однак не може перебирати на себе функцію дозвільного органу, яка не покладена на суд законом.

Від Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечує, вважає, що судом першої інстанції рішення прийняте з дотриманням вимог закону і з урахуванням процесуальних норм.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статей 13, 16 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Згідно із статтею 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь визначає Закон України від 05 червня 1991 року № 1264-XII «Про охорону навколишнього природного середовища» (далі Закон № 1264).

Відповідно до частин першої, другої статті 4 цього Закону природні ресурси України є власністю Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України, цим та іншими законами України.

Частиною першою статті 5 Закону № 1264 визначено, що державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

У преамбулі до Закону України від 16 жовтня 1992 року № 2707-XII «Про охорону атмосферного повітря» (далі Закон № 2707) вказано, що атмосферне повітря є одним з основних життєво важливих елементів навколишнього природного середовища.

Відповідно до визначень, які наведені у статті 1 Закону № 2707:

- атмосферне повітря - життєво важливий компонент навколишнього природного середовища, який являє собою природну суміш газів, що знаходиться за межами жилих, виробничих та інших приміщень;

- охорона атмосферного повітря - система заходів, пов`язаних із збереженням, поліпшенням та відновленням стану атмосферного повітря, запобіганням та зниженням рівня його забруднення та впливу на нього хімічних сполук, фізичних та біологічних факторів.

За змістом статті 3 Закону № 2707 державне управління в галузі охорони атмосферного повітря відповідно до закону здійснюють, зокрема органи місцевого самоврядування.

Аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку, що охорона атмосферного повітря як одного із життєво важливих елементів навколишнього природного середовища є критичним чинником у забезпеченні екологічної безпеки та підтриманні екологічної рівноваги. Тому задля досягнення цієї мети уповноважені органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні неухильно дотримуватися вимог чинних нормативно-правових актів, які регулюють сферу охорони атмосферного повітря, вживати заходи щодо збереження, поліпшення та відновлення стану атмосферного повітря, запобігання та зниження рівня його забруднення та впливу на нього хімічних сполук, фізичних та біологічних факторів.

Згідно зі статтею 32 Закону № 2707 моніторинг у галузі охорони атмосферного повітря проводиться з метою отримання, збирання, оброблення, збереження та аналізу інформації про викиди забруднюючих речовин та рівень забруднення атмосферного повітря, оцінки та прогнозування його змін і ступеня небезпечності та розроблення науково обґрунтованих рекомендацій для прийняття рішень у галузі охорони атмосферного повітря.

Моніторинг у галузі охорони атмосферного повітря є складовою частиною державної системи моніторингу навколишнього природного середовища. Порядок організації та проведення моніторингу у галузі охорони атмосферного повітря встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 32 Закону № 2707 Кабінет Міністрів України постановою від 14 серпня 2019 року № 827 затвердив Порядок здійснення державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря (далі Порядок).

Відповідно до пункту 1 Порядку він визначає механізм організації та здійснення державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря, взаємодії центральних та місцевих органів виконавчої влади та органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, органів місцевого самоврядування у процесі здійснення такого моніторингу і забезпечення зазначених органів інформацією для прийняття рішень, пов`язаних із станом атмосферного повітря, та інформування населення про такий стан.

Орган управління якістю атмосферного повітря - структурний підрозділ обласної держадміністрації, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, що здійснює виконавчу владу на території відповідної зони, а також структурний підрозділ Київської міської держадміністрації, виконавчий орган міської ради, що виконує функції і повноваження місцевого самоврядування на території відповідної агломерації (підпункт 12 пункту 2 Порядку).

Пунктом 3 Порядку визначено, що державний моніторинг у галузі охорони атмосферного повітря (далі - моніторинг атмосферного повітря) здійснюється з метою забезпечення збирання, оброблення, збереження та проведення аналізу інформації про якість атмосферного повітря, оцінювання та прогнозування її змін і ступеня небезпечності, розроблення науково обґрунтованих рекомендацій для прийняття управлінських рішень у галузі охорони атмосферного повітря, у сфері охорони навколишнього природного середовища, а також інформування населення про якість атмосферного повітря, вплив його забруднення на здоров`я та життєдіяльність населення.

На основі даних та інформації, отриманої в результаті здійснення моніторингу атмосферного повітря, визначається рівень забруднення атмосферного повітря на певній території за певний проміжок часу, відповідність стану атмосферного повітря вимогам якості повітря; здійснюється контроль та оцінка впливу на якість повітря заходів, спрямованих на обмеження викидів забруднювальних речовин в атмосферне повітря, оцінка впливу забруднення атмосферного повітря на навколишнє природне середовище, здоров`я та життєдіяльність населення.

Суб`єктами моніторингу атмосферного повітря є Міндовкілля, МОЗ, ДСНС, ДАЗВ, орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, обласні, Київська міська держадміністрація, виконавчі органи міських рад. Обласні, Київська міська держадміністрація, виконавчі органи міських рад: встановлюють пункти спостережень та ведуть спостереження за рівнями забруднювальних речовин, визначених у списку А пункту 1 додатка 2, в межах території відповідної зони або агломерації (пункт 6 Порядку).

Розміщення та кількість пунктів спостережень для проведення оцінювання визначаються у програмі державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря для кожної зони та агломерації відповідно до порядку, що встановлюється МВС за погодженням з Міндовкіллям (абзац перший пункту 11 Порядку).

Згідно з пунктом 18 Порядку для здійснення моніторингу атмосферного повітря для кожної зони та агломерації затверджується програма державного моніторингу у галузі охорони атмосферного повітря (далі - програма) за формою, що встановлює Міндовкілля.

Органи управління якістю атмосферного повітря розробляють програми для зон та агломерацій і подають їх для розгляду та надання висновків комісіям з питань здійснення державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря та управління якістю атмосферного повітря у відповідних зонах та агломераціях.

Органи управління якістю атмосферного повітря до 1 жовтня останнього року дії чинних програм подають для погодження Міндовкіллю розроблені програми разом з висновком комісії з питань здійснення державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря та управління якістю атмосферного повітря відповідної зони або агломерації.

Міндовкілля у тижневий строк подає програми Міжвідомчій комісії з питань здійснення моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря для розгляду та надання висновку щодо їх відповідності законодавству про охорону атмосферного повітря та єдиним методичним вимогам у сфері державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря.

Міндовкілля з урахуванням висновку Міжвідомчої комісії з питань здійснення моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря у тримісячний строк погоджує програми або надає рекомендації щодо приведення їх у відповідність із законодавством про охорону атмосферного повітря та єдиними методичними вимогами у сфері державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря. Після опрацювання рекомендацій Міндовкілля органи управління якістю атмосферного повітря подають програми Міндовкіллю на повторне погодження.

Після отримання погодження Міндовкілля програми подаються на затвердження до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, відповідних обласних та міських рад (абзац перший пункту 19 Порядку).

Додатком 1 до Порядку затверджено Перелік зон та агломерацій, що встановлюються на території України.

Відповідно до пункту 2 цього Переліку на території України для цілей здійснення моніторингу атмосферного повітря та управління якістю атмосферного повітря встановлюються такі агломерації, зокрема, Львів.

Водночас підпунктом 3 пункту 4 Постанови № 827 Кабінет Міністрів України постановив: обласним державним адміністраціям та органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, що здійснюють виконавчу владу на території відповідної зони, Київській міській державній адміністрації, міським радам, що виконують функції і повноваження місцевого самоврядування на території відповідної агломерації: до 1 липня 2021 р. подати для погодження Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів програми державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря.

Аналіз наведених вище положень Порядку дає підстави дійти висновку, що на Харківську міську раду, як на орган управління якістю атмосферного повітря у відповідному регіоні, покладено обов`язок із вчинення дій (вжиття заходів) щодо розробки та подання до 01 липня 2021 року на погодження Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів програми державного моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря для агломерації "Харків".

Як свідчать матеріалди справи, Шевченківською окружною прокуратурою міста Харкова до Харківської міської ради направлено запит від 09.11.2021 за № 55-4871 вих-21 про надання інформації щодо наявності вищевказаної програми.

Згідно відповіді органу місцевого самоврядування від 09.12.2021 за №10766/9-21, питання щодо розробки програми державного моніторингу у галузі охорони атмосферного повітря опрацьовується управлінням екології та благоустрою Департаменту комунального господарства Харківської міської ради.

Крім того, окружною прокуратурою 12.01.2022 за № 55-133 вих-22 скеровано до міської ради запит про надання до 21.01.2022 інформації, чи розроблено на даний час та чи подано для погодження програму державного моніторингу у галузі охорони атмосферного повітря. Однак, відповідь Юридичного департаменту Харківської міської ради від 21.01.2022 за №548/9-22 інформації із зазначених питань не містить.

Таким чином, протягом понад 5-ти місяців міською радою не вжито заходів щодо розробки та затвердження програми державного моніторингу у галузі охорони атмосферного повітря, що в свою чергу унеможливлює збирання, оброблення, збереження та проведення аналізу інформації про якість атмосферного повітря, оцінювання та прогнозування її змін і ступеня небезпечності, розроблення науково обґрунтованих рекомендацій для прийняття управлінських рішень у галузі охорони атмосферного повітря та у сфері охорони навколишнього природного середовища, а також інформування населення про якість атмосферного повітря, вплив його забруднення на здоров`я та життєдіяльність населення.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо створення та забезпечення функціонування місцевих екологічних автоматизованих інформаційно-аналітичних систем, які є складовою мережі загальнодержавної екологічної автоматизованої інформаційно-аналітичної системи забезпечення доступу до екологічної інформації; здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства.

У ст.25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Враховуючи викладене, бездіяльність міської ради щодо невжиття заходів по розробці та затвердженню програми державного моніторингу у галузі охорони атмосферного повітря є протиправною, а тому орган місцевого самоврядування необхідно зобов`язати вжити відповідних заходів.

З приводу доводів апеляційної скарги Харківської міської ради, що підстави для представництва прокурора у справі належним чином не доведені, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, подання прокуратурою даної позовної заяви обумовлено необхідністю відновлення та захисту порушених інтересів держави, які полягають у неухильному забезпеченні екологічної безпеки та підтриманні екологічної рівноваги.

Частиною третьою статті 53 КАС України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з частиною першою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до частини 4 даної статті наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Зі змісту даної норми Закону вбачається, що прокурор може представляти інтереси держави в суді, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження або у разі відсутності такого органу.

«Нездійснення захисту» полягає в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень: він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їхнього захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Водночас «здійснення захисту неналежним чином» полягає в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Проте,«неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їхнього захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №802/4083/15-а, від 13.12.2019 у справі №810/3160/18, від 27.12.2019 у справі №826/15235/18.

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 19.09.2019 у справі №815/724/15, від 17.10.2019 у справі № 569/4123/16-а.

З огляду на викладене, прокурор в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі зобов`язаний вказати докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.

В адміністративному позові прокурор зазначає, що відповідачі не виконали покладені на них повноваження з оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку під Харківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №130 Харківської міської ради Харківської області, що зумовлює передумови для зловживань щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою, виникнення ризиків для нормального функціонування закладу та здійснення навчального процесу та може призвести до негативних наслідків та порушення прав дітей.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що у даній справі прокурором належним чином зазначено, які саме інтереси держави порушено бездіяльністю відповідача, а відтак підлягають захисту.

Також колегія суддів не приймає до уваги та вважає безпідставним доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги поважні причини неналежного та несвоєчасного виконання Харківською міською радою дій щодо вжиття заходів з розробки та подання до 01.07.2021 Програми, з огляду на наступне.

Харківська міська рада вважає, що такими поважними причинами є реорганізація виконавчих органів та те, що форму програми затверджено наказом Міністерства 25.02.2021, який набрав чинності 05.05.2021.

Проте, вказані аргументи не заслуговують на визнання причин поважними, оскільки впродовж тривалого строку, навіть до дня звернення прокуратури з запитом, така Програма не була затверджена.

Щодо доводів апелянта про неможливість спонукати чи зобов`язати орган місцевого самоврядування рішенням суду вчиняти ту чи іншу дію, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас згідно пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зазначає, що оскаржувані дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях та чітко обмежені нормами Закону України "Про охорону атмосферного повітря".

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2022 року по справі №520/2214/22 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2022 по справі № 520/2214/22 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий І.М. Ральченко