Справа № 380/10661/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2022-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/10661/22 пров. № А/857/14369/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів - Обрізка І. М., Шинкар Т. І.,

за участю секретаря судового засідання - Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року з питань забезпечення позову, постановлену суддею Брильовським О. О. у м. Львові, у справі № 380/10661/22 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

Фізична особа- підприємець ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним і скасування рішення від 04.02.2022 № 91 «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 ».

14.09.2022 позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просить забезпечити позов шляхом зупинення дії рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 04.02.2022 №91 «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 » до набрання законної сили рішенням суду у адміністративній справі, зазначивши як підставу забезпечення очевидну протиправність оскаржуваного ним рішення.

В обґрунтування зазначив, що підставою прийняття оскаржуваного рішення є ухвала Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова». Однак, встановлений цією ухвалою порядок демонтажу тимчасових споруд для ведення підприємницької діяльності, який надавав право виконавчому комітету приймати рішення про демонтаж, скасований в судовому порядку. Вважає очевидними є ознаки протиправності оскаржуваного рішення виконавчого комітету Львівської міської ради, адже воно грубо порушує вимоги законодавства, що встановлюють порядок демонтажу тимчасових споруд для ведення підприємницької діяльності. Стверджує, що демонтаж тимчасової споруди до ухвалення рішення в адміністративній справі істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення його позову, адже після демонтажу об`єкта, повернення його до попереднього стану буде ускладненим. Позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року відмовлено в задоволенні заяви. Ухвала мотивована тим, що ознаки протиправності оскаржуваного рішення відповідача не є очевидними та позивачем не доведено наявності обставин, які б вказували, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій покликається на неналежне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи і просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що належна йому тимчасова споруда не є самовільно встановлена. Вказує, що його аргументи про скасування в судовому порядку підпункту 7.8 пункту 7 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», яка дозволяла виконавчому комітету самостійно в позасудовому порядку приймати рішення про демонтаж тимчасових споруд, до уваги теж не взяті. Крім того, зазначає, що судом не враховано, що виконання оскаржуваного рішення призведе до надмірних і невиправданих витрат у випадку задоволення його позову і потягне за собою звернення з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої демонтажем.

В судове засідання на апеляційний розгляд справи учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи.

Відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд справи здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до су у, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Частиною 1 статті 151 КАС України передбачено, що позов може бути забезпечено:

1)зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2)забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4)забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5)зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частиною 2 ст. 151 КАС України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» та Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ», при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами.

Відповідно до Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Враховуючи наведене, інститут забезпечення адміністративного позову стосується вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача. Розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову суд, виходячи з конкретних доказів, повинен встановити чи наявна хоча б одна з передбачених частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України обставин та оцінити чи не призведе застосований судом захід забезпечення позову до заподіяння ще більшої шкоди, ніж та, якої можна запобігти шляхом його застосування.

Як встановлено з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 04.02.2022 №91 «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 » з метою усунення наслідків порушень вимог законодавства при розміщенні тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у місті Львові вирішено демонтувати тимчасову споруду на АДРЕСА_1 ; комунальному підприємству «Адміністративно-технічне управління» здійснити демонтаж; Франківській районній адміністрації довести це рішення до відома власника.

Позивач вважає протиправним рішення комітету Львівської міської ради від 04.02.2022 №91 про демонтаж, просить його скасувати і забезпечити його позов, зупинивши дію оскаржуваного рішення.

Підставою для забезпечення позову, згідно із заявою позивача, є його доводи про наявність очевидних ознак протиправності спірного рішення у зв`язку із скасуванням в судовому порядку ухвали Львівської міської ради, яка була однією з підстав ухвалення оскаржуваного рішення, а також про очевидність порушення його прав та законних інтересів у зв`язку із демонтажем належної йому тимчасової споруди.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що очевидної протиправності рішення із нього не вбачається, в тексті ухвали відсутня інформація про позивача, як власника (користувача) тимчасової споруди, а подання позову, предметом якого є скасування рішення суб`єкта владних повноважень, не є беззаперечним доказом його очевидної протиправності.

При цьому колегія суддів апеляційного суду враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 826/16509/18, а саме, щодо "очевидності" ознак протиправності рішення та порушення прав позивача, то попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх "якість": вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом. Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про "очевидність" порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на осіб, на яких поширюються. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Натомість, як правильно встановив суд першої інстанції, позивач не навів жодних обставин та не надав доказів, які свідчать про очевидність протиправності оскаржуваного рішення та про очевидність порушення прав позивача оскаржуваним рішенням та заподіяння ним негативних наслідків для позивача, а тому зазначені в заяві про забезпечення позову обставини не є такими, що свідчать про очевидну протиправність оскаржуваних рішень і підлягають перевірці під час розгляду справи по суті.

Доводи апелянта про неврахування при вирішенні питання про забезпечення позову скасування в судовому порядку підпункту 7.8 пункту 7 ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м.Львова», яка дозволяла виконавчому комітету самостійно в позасудовому порядку приймати рішення про демонтаж тимчасових споруд, апеляційний суд вважає недоречними, оскільки такі обставини не є ознакою очевидності протиправності оскаржуваного рішення, а підлягають доведенню під час судового розгляду.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

У рішенні від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав» проти України» суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Крім того, апеляційний суд не бере до уваги доводи скаржника про ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, так як рішення суду за позовом про визнання протиправним та скасування рішення виконкому органу місцевого самоврядування не потребують виконання. Значення таких судових рішень полягає лише у констатації факту правомірності/неправомірності оскаржуваного рішення і усунення правових наслідків, які ним встановлені, шляхом його скасування.

Тому у справі за таким позовом не може бути ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду. Отже, і заходів забезпечення позову вони не потребують.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у заяві про забезпечення позову не доведено та документально не підтверджено існування обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіянню шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення в адміністративній справі, а також не наведено жодних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду або захист прав, свобод та інтересів позивача стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Отже, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову в даній справі.

Апеляційний суд вважає, що доводи скаржника на законність прийнятої ухвали не впливають і висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак, подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року з питань забезпечення позову у справі № 380/10661/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 19.12.2022