Справа № 260/2704/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2022-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/2704/22 пров. № А/857/14378/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Кухтея Р.В., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Кахнич Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Ващилін Р.О.,

час ухвалення рішення 09 год 23 хв,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складення повного тексту рішення 21 вересня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив зобов`язати Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зняти арешт з майна ОСОБА_2 , який було накладено на підставі постанови серія та номер 7-55499684, що видана 10 січня 2018 року Ужгородським МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області у межах виконавчого провадження №56991763 з виконання виконавчого напису №15495 від 10 жовтня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» грошових коштів.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 260/2704/22 вказаний позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що виконавчий документ, що став підставою відкриття виконавчого провадження, був визнаний судом таким, що не підлягає виконанню з підстав вчинення такого без дотримано вимог чинного законодавства. Факт визнання у судовому порядку виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню з мотивів відсутності правових підстав для його видачі скасовує будь-які правові наслідки такого для боржника, у тому числі й ті, що виникли у ході примусового виконання такого виконавчого документу.

Відповідач у апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що позивачем у позовній заяві не зазначено які норми Закону України «Про виконавче провадження» було порушено державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого провадження № 56991763.

Вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки відсутні правові підстави для знаття арешту з майна боржника.

Звертає увагу, що позивач не є учасником виконавчого провадження № 56991763.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як свідчать матеріали справи, 14 серпня 2018 року державним виконавцем Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (далі Державний виконавець) на підставі поданої стягувачем заяви відкрито виконавче провадження №56991763 за виконавчим написом №15495, виданим 10 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О., яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість у сумі 770 634,22 грн.

У ході виконавчого провадження 28 серпня 2018 року Державним виконавцем було винесено постанову №56991763, якою накладено арешт на все майно, що належало боржнику ОСОБА_2 .

У подальшому головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі Головний державний виконавець) при примусовому виконанні виконавчого напису №15495, виданого 10 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О., з метою забезпечення реального виконання такого в межах виконавчого провадження №56991763 постановою від 29 грудня 2021 року було повторно накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафу у сумі 847 897,64 грн.

Згодом на підставі відомостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян Головним державним виконавцем було встановлено, що боржник ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із чим на підставі пункту 3 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» постановою від 29 грудня 2021 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №15495, виданого 10 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2022 у справі №308/12936/19 встановлено, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого ОСОБА_2 , що звільняє від доведення цього факту з огляду на приписи частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вказаним судовим рішенням за позовом ОСОБА_1 було визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця О.О., вчинений 10 жовтня 2017 року за реєстровим №15495 про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ПАТ КБ «Приват Банк» суми заборгованості за кредитним договором № MKY7AE0000101 від 08 червня 2006 року за період з 08 червня 2006 року по 09 серпня 2017 року.

31 травня 2022 року представник ОСОБА_1 звернувся до Відділу виконавчої служби у місті Ужгород Південно-Західного Міжрегіонального управління юстиції із заявою, у якій просив скасувати арешти, накладені на майно ОСОБА_2 у виконавчому провадженні щодо примусового виконання виконавчого напису №15495, виданого 10 жовтня 2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О., яка залишилася без відповіді.

12 липня 2022 року представник ОСОБА_1 звернувся до Відділу виконавчої служби у місті Ужгород Південно-Західного Міжрегіонального управління юстиції із адвокатським запитом щодо причин невиконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2022 року № 308/12936/19.

Листом Відділу виконавчої служби у місті Ужгород Південно-Західного Міжрегіонального управління юстиції №40784 від 15 липня 2022 року заявнику було повідомлено про закінчення 29 грудня 2021 року виконавчого провадження №569917963 на підставі пункту 3 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та про відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника.

Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VІІІ) передбачено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до положень частини 1 статті 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Як зазначено у частині 1 статті 18 Закону №1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Підстави арешту і вилучення майна (коштів) боржника регламентовано приписами статті 56 Закону №1404-VІІІ.

За правилами частини 1 статті 56 Закону №1404-VІІІ арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (частина 2 статті 56 Закону №1404-VІІІ).

Відповідно до частини 3 статті 56 Закону №1404-VІІІ арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

З урахуванням наведеного, на думку апеляційного суду, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що виходячи із приписів Закону №1404-VІІІ арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що підлягає примусовому виконанню.

При цьому спір, що розглядається, виник щодо необхідності зняття арешту з майна боржника, що помер, накладеного в межах виконавчого провадження щодо виконавчого документу, визнаного у судовому порядку таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до приписів пункту 3 частини у Закону №1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті боржника.

Частиною 1 статті 40 вказаного Закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частина 2 статті 40 Закону №1404-VІІІ).

Таким чином, оскільки підставою для закінчення виконавчого провадження №56991763 була саме смерть боржника ОСОБА_2 , яка, окрім того, настала ще навіть до вчинення виконавчого напису №15495 від 10 жовтня 2017 року та відкриття виконавчого провадження №56991763, а сам виконавчий напис був визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, вказані обставини, на переконання апеляційного суду, вказують на фактичну безпідставність накладення арешту на майно ОСОБА_2 та спростовують доводи відповідача про неможливість зняття арешту з майна боржника до моменту сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

При цьому суд першої інстанції слушно зауважив, що приписами частини 5 статті 59 Закону №1404-VІІІ передбачена можливість зняття арешту з майна (коштів) боржника за рішенням суду.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 260/2704/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. В. Кухтей
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 21 грудня 2022 року.