Справа № 577/5420/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2022-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 р.Справа № 577/5420/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції України в Сумській області на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18.04.2022, головуючий суддя І інстанції: Семенюк І.М., вул. Садова, 8, м. Конотоп, Конотопський, Сумська, 41600, повний текст складено 22.04.22 року по справі № 577/5420/21

за позовом ОСОБА_1

до Конотопського районного відділу поліції ГУНП в Сумській області, Головного управління Національної поліції України в Сумській області , Поліцейського ВРПП Конотопського РВП ГУНП в Сумській області капрала поліції Ільченка Даніїла Ігоровича

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

ВСТАНОВИВ

02.11.2021 ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Конотопського міськрайонного суду в Сумській області з адміністративним позовом до Конотопського районного відділу поліції ГУНП в Сумській області (далі по тексту Конотопський РВП ГУНП в Сумській області, перший відповідач), поліцейського ВРПП Конотопського РВП ГУНП в Сумській області капрала поліції Ільченка Даніїла Ігоровича ( далі - третій відповідач) в якому просив суд:

- скасувати постанову серії БАВ № 582833 про притягнення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Конотопського районного відділу поліції ГУНП в Сумській області судові витрати, а саме витрати на правову допомогу, що складають 5000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до п.1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР) та Міжнародної Віденської Конвенції про Дорожній Рух від 08.11.1968, велосипед з підвісним двигуном (не робочим), яким він керував під час зупинки, не відноситься до механічних транспортних засобів, не прирівнюється до мопедів або мототранспорту, а відтак в силу п.2.1 ПДР позивач не мав обов`язку мати посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, що виключає можливість притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП. Пояснив, що зазначений транспортний засіб використовувався ним лише в якості класичного велосипеду в межах населеного пункту та приводився у рух за допомогою ножних педалів і мускульної сили.

Вважає, що при винесенні оскаржуваної постанови відповідачем не дотримано вимоги ст.ст. 252, 268 КУпАП, оскільки остання не містить жодних доказів, які б об`єктивно вказували на те, що ОСОБА_1 порушив ПДР, а при її винесенні позивачу не було роз`яснено права та обов`язки та не надано можливості скористатись юридичною допомогою.

Крім того, посилаючись на ст. 134 КАС України та наявні в матеріалах справи договір про правову допомогу від 28.10.2021, акт приймання-передачі виконаних робіт просив стягнути на його користь п`ять тисяч гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду в Сумській області від 09.12.2021, зокрема, залучено в якості другого відповідача по справі Головне управління Національної поліції в Сумській області (далі - другий відповідач).

Рішенням Конотопського міськрайонного суду в Сумській області від 18.04.2021 по справі № 577/5420/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано постанову про адміністративне правопорушення серії БАВ № 582833 від 24 жовтня 2021 року, складену суб`єктом владних повноважень поліцейським ВРПП Конотопського РВП ГУНП в Сумській області Ільченко Даніілом Ігоровичем про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 , ч. 5 ст. 121 КУпАП і закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції у Сумській області на користь ОСОБА_1 2 000 ( дві тисячі ) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

В решті позовних вимог відмовлено.

Другий відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Конотопського міськрайонного суду в Сумській області від 18.04.2021 по справі № 577/5420/21 скасувати в цій частині, прийняти нове судове рішення, яким повністю відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про правомірність постанови серії БАВ № 582833 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, як такої, що винесена поліцейським з дотриманням вимог ст.ст. 245, 222, 251 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 №1395 (надалі по тексту - Інструкція №1395), отже, у порядку та спосіб передбачений чинним законодавством.

Вказав, що 24.10.2021 під час патрулювання по вул. Успенсько-Троїцька у м.Конотоп поліцейським ВРПП Конотопського РВП ГУНП в Сумській області капралом поліції Ільченком Д.І. складено постанову серії БАВ №582833 від 24.10.2021 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 126, частиною 5 статті 121 КУпАП, який не маючи посвідчення водія відповідної категорії А1, керував мототранспортом ДП 50 без застебнутого мотошолому, чим порушив вимоги пункту 2.3 (г), 2.1 (а) ПДР. Зазначив, що обставини, які слугували підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, підтверджуються відеозаписом, доданим до постанови, який в розумінні вимог статті 251 КУпАП є належним та допустимим доказом.

Не погоджуючись з розподілом судових витрат та посилаючись на ч. 5 ст. 134 КАС України та правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 14 травня 2020 року у справі №344/7365/16-а, від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, зазначив, що задоволена судом першої інстанції сума витрат на правову допомогу в розмірі 2000,00 гривень не відповідає вимогам розумності і співмірності.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом розміщення на веб-порталі "Судова влада" повідомлення про виклик у судове засідання, про причини неявки до суду не повідомили.

20.12.2022 до Другого апеляційного адміністративного суду від представника позивача надійшло клопотання про проведення розгляду справи без участі позивача та його представника.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 та ч. 2 ст. 313 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАВ № 582833 від 24 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 24 жовтня 2021 року о 10 годині 15 хвилин в м. Конотоп по вул. Успенсько-Троїцька ОСОБА_1 керував мототранспортом ДП 50, не був в застебнутому мотошоломі, а також, не мав посвідчення водія категорії «А», чим порушив п.п. «г» п. 2.3 , п.п. «а» п. 2.1 ПДР України. Відповідальність за вказані правопорушення передбачена ч. 2 ст. 126 та ч. 5 ст. 121 КУпАП, внаслідок чого накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 3 400 грн (а.с.11).

З дослідженого в судовому засіданні відеозапису, який розміщений на оптичному диску, судом з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 заперечував проти скоєння ним правопорушень, передбачених ч. 2 ст.126 та ч. 5 ст.121 КУпАП, в той же час, особою, яка розглядала справу про адміністративне правопорушення, не перевірено доводи позивача, не зібрано доказів на спростування цих доводів і складено оскаржувану постанову.

До матеріалів справи позивачем долучено копію постанови Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 11 листопада 2021 року, якою провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП (керування мопедом ДП 50 без номерного знаку з явними ознаками алкогольного сп`яніння) закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки не встановлено, що позивач керував саме транспортним засобом (а.с.34).

Не погодившись із постановою серії БАВ № 582833 від 24 жовтня 2021 року, позивач звернувся до суду з позовом про визнання її протиправною та скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та протиправності притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності на підставі спірної постанови за вчинення порушення ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 121 КУпАП, правомірність винесення якої не доведено відповідачем, оскільки останній обмежився лише її складенням, без фактичного розгляду справи та збирання відповідних доказів, не перевіривши можливість приведення в дію під час руху мотору на велосипеді ОСОБА_1 , реєстрацію такого веломотору, наявність у позивача обов`язок мати посвідчення водія відповідної категорії.

За висновками суду відеозапис, наданий першим відповідачем до матеріалів справи, неможливо вважати належним доказом, оскільки він не відображає події адміністративних правопорушень, інкримінованих позивачу.

Зменшуючи розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу до 2000 грн, суд першої інстанції з посиланням на співмірність такого розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи, обсягом наданих адвокатських послуг, відсутність представництва інтересів позивача у судових засіданнях, зазначив про обґрунтованість саме такої суми до стягнення за рахунок ГУНП в Сумській області на користь ОСОБА_1 ..

Надаючи правову оцінку обставинам зазначеної справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За загальними правилами ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь її вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як встановлено ч. 5 ст. 121 КУпАП, порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами тягне за собою накладення штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Правове регулювання суспільних відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання встановлюються Законом України "Про дорожній рух"

Відповідно до ст. 14 зазначеного Закону, учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Положеннями ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу якими, зокрема, передбачено, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

В силу норм п.1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до п.п. «г» п. 2.3 ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний під час руху на мотоциклі і мопеді бути в застебнутому мотошоломі і не перевозити пасажирів без застебнутих мотошоломів.

Так, п.п. «а» п. 2.1 ПДР встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно з п. 2.13 ПДР транспортні засоби належать до таких категорій: А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт.

Відповідно до п. 3 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 р. № 511), транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії: А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт.

У п. 1.10 наведені терміни, що використовуються у цих Правилах та мають наступне значення: транспортний засіб - це пристрій призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів; механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

З аналізу вищенаведених положень вбачається, що критерієм для розмежування понять «транспортний засіб» та «механічний транспортний засіб» є наявність двигуна внутрішнього згорання або потужність електродвигуна.

Згідно з п. 1.10 ПДР України мопед - двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт; велосипед транспортний засіб, крім крісел колісних, що приводиться в рух мускульною силою людини, яка знаходиться на ньому.

Отже, порівнявши поняття «транспортний засіб», «механічний транспортний засіб», «мопед» та «велосипед» колегія суддів дійшла висновку, що мопед є різновидом механічного транспортного засобу, який є двоколісним, має двигун внутрішнього згорання з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю від 3 до 4 кВт.

З наведеного слідує, що велосипед з підвісним двигуном внутрішнього згоряння є механічним транспортним засобом та прирівнюється до мопеду у разі, якщо приводиться в рух саме за допомогою двигуна, а не мускульної сили людини.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Приписами ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У відповідності до ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» полiцiя може застосовувати такi превентивнi заходи, окрім іншого, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Для забезпечення публічної безпеки і порядку поліція може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху (ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію»).

Згідно з ч. 2 ст. 283 КУпАП постанова у справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

За приписами ч. 3 ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, яким зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги (ч.1 ст.74 КАС України).

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підтвердження вчинення позивачем порушення п.п. «г» п. 2.3 , п.п. «а» п. 2.1 ПДР України першим та третім відповідачами надано до матеріалів справи два відеозаписи, один з відеореєстратора, що знаходився в машині патрульних, та на якому зафіксовано рух ОСОБА_1 на велосипеді з підвісним мотором без мотошолома, інший з нагрудної камери патрульного, на якому зафіксовано процесуальну послідовність винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення, щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності та ненадання позивачем на вимогу поліцейського водійського посвідчення категорії А1.

При цьому, в оскаржуваній постанові серії БАВ № 582833 від 24 жовтня 2021 року, в. 7 "До постанови додаються", не зазначено жодних посилань ні на факт проведення відеофіксації, ні на технічний засіб (відеореєстратор та нагрудну камеру патрульного), їх серію та номер, яким було зафіксовано вчинення адміністративного правопорушення позивачем.

Разом з тим, приписами ч. 3 ст.283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу яким здійснено фото- або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, з точки зору процесуального законодавства ст. ст. 73, 74 КАС України, не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Колегія суддів зазначає, що відповідачами на спростування обставин, наведених у позовній заяві, щодо приведення в рух велосипеду, яким керував ОСОБА_1 під час зупинки його патрульними поліцейськими, за допомогою лише ножних педалей та мускульної сили з вимкнутим підвісним двигуном, не надано жодних пояснень чи будь-яких доказів, зокрема належного відеозапису з відеореєстратора або запису з нагрудної камери поліцейського під час здійснення розгляду справи про адміністративне правопорушення, дослідивши які можна було б пересвідчитися у правдивості наведених позивачем обставин або спростувати їх.

Відповідачами не доведено, що велосипед з підвісним двигуном, яким керував позивач у спірних відносинах, є транспортним засобом у розумінні п. 1.10 ПДР України, який має двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт.

Будь-які відомості щодо реєстрації велосипеда позивача з підвісним двигуном в якості механічного транспортного засобу категорії А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт - в сервісних центрах Міністерства внутрішніх справ України, в матеріалах справи відсутні.

Згідно зі ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Саме по собі описання в оскаржуваній постанові складу адміністративного правопорушення не може бути належним доказом скоєння особою такого порушення, оскільки така постанова за своєю правовою природою є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Окрім того, приписи ст. 7 ч. 1-3 КУпАП визначають, що ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для позивача, що знаходиться в нерівному положенні по відношенню до суб`єкта владних повноважень.

Порушення норм процесуального права, недотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання адміністративної відповідальності особи, яка вчинила правопорушення, оскільки унеможливлює врахування судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, наданих відповідачем відеозаписів в якості доказу.

З огляду на викладене, колегія суддів зауважує, що надані відповідачами відеозапис з відеореєстратора та відеозапис з нагрудної камери поліцейського не фіксує вчинення позивачем порушення правил дорожнього руху, у зв`язку з чим не може вважатися доказом порушення ОСОБА_1 п.п. «г» п. 2.3 , п.п. «а» п. 2.1 ПДР України.

Інших доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення відповідачами до матеріалів справи не надано.

Колегія суддів звертає увагу, що усі сумніви у правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень трактуються на користь особи-позивача. Для позивача достатньо вказати на факт прийняття рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, якщо допустимі докази для цього недоступні. У свою чергу відповідач має довести факт прийняття такого рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт і довести правомірність своєї бездіяльності. У разі невиконання цього обов`язку адміністративний суд повинен задовольнити вимогу позивача і визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, на які вказував позивач.

Таким чином, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а в даному випадку відповідачем в порушення вимог ст. 72 КАС України не виконано обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, не надано належних і допустимих доказів наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, що в свою чергу не дає можливості встановити вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене, другим відповідачем у спірних відносинах не доведено вчинення ОСОБА_1 порушення п.п. «г» п. 2.3 , п.п. «а» п. 2.1 ПДР України, відповідальність за які передбачена ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 125 КУпАП, у зв`язку з чим слід дійти висновку про наявність підстав для скасування постанови серії БАВ № 582833 від 24 жовтня 2021 року.

Такий висновок суду першої та апеляційної інстанцій узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 05.03.2020 по справі № 607/7987/17, від 19.02.2020 по справі № 524/1284/17, від 02.12.2019 по справі 766/16904/16-а, від 17.07.2019 у справі №295/3099/17, від 24.01.2019 по справі № 428/2769/17, від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17, від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16, яка є обов`язковою для врахування в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи, що відповідачем не доведено наявності у діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 126, ч. 5 ст. 121 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача підлягає закриттю.

Щодо позовних вимог в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, заявлених до стягнення позивачем з відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.7 ст.139 КАС України).

Відповідно до ч.3, 4 ст.143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

Згідно з ч.6 ст.135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.135 КАС України).

З аналізу положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Положеннями ст. 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач надав: копію свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 4636 від 23 січня 2020 року, договір про надання юридичних послуг від 28 жовтня 2021 року з додатком №1 до договору, ордер, акт наданих послуг від 02 листопада 2021 року та квитанцію про оплату коштів у сумі 5 000 грн. (а.с.14-22).

Колегією суддів встановлено, що 28.10.2021 ОСОБА_1 , як замовник, та адвокат Морозов Вадим Юрійович, як виконавець, уклали договір про надання юридичної допомоги згідно з п.1.1 якого, виконавець бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами.

Пунктом 1.3 договору від 28.10.2021 передбачено, що виконавець надає замовнику юридичну послугу із супроводу адміністративної справи про оскарження постанови про адміністративне правопорушення.

За правову допомогу, передбачену п.1.1. договору замовник сплачує виконавцю винагороду в розмірі, визначеному додатком № 1 до цього договору (п.3.1).

Так, відповідно до п. 1.3 додатку № 1 до договору від 28.10.2021 за правову допомогу, передбачену пп. 1.2, 1.3 договору замовник сплачує виконавцю винагороду в розмірі 5000 грн (авансового платежу).

Відповідно до акту наданих послуг від 02.11.2021 виконавець передав, а замовник прийняв наступні послуги: консультація (2 години) 1000 грн, розробка позовної заяви про скасування постанови про адміністративне правопорушення (5 годин) 2000 грн, представництво інтересів при розгляді справи в суді (3 години) 2000 грн.

Загальна вартість наданих послуг склала 5000 грн.

На підтвердження оплати за надані послуги позивачем надано копію квитанції від 02.11.2021 на суму 5000 грн.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 по справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зі змісту норм ч.ч. 4-6 ст.134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі №816/2096/17).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).

При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Колегією суддів встановлено, що відповідач, заперечуючи проти задоволення вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, зазначає, що стягнута судом першої інстанції сума витрат на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн не відповідає вимогам розумності і співмірності.

За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Колегія суддів зазначає, що звертаючись до суду першої інстанції з позовною заявою, позивач надав до суду всі необхідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, яка сплачена адвокату.

При цьому, загальна вартість наданих юридичних послуг відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт від 02.11.2021 за договором про надання правової допомоги від 28.10.2021 становила 5000,00 грн.

Зменшуючи розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу з 5000 грн до 2000 грн, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості саме такої суми, яка підлягає стягненню за рахунок другого відповідача на користь ОСОБА_1 .

Дослідивши подані заявником докази, колегія суддів враховує, що вчинення адвокатом таких дій як надання юридичної консультації є складовою процесу написання адміністративного позову, а не самостійною послугою з надання правової (правничої) допомоги, а тому і не підлягає окремій компенсації за рахунок другого відповідача, що свідчить про вірне визначення судом першої інстанції їх вартості на рівні вартості послуг за підготовку адміністративного позову 2 000 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З огляду на це, другий відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності розміру задоволених судом судових витрат із заявленими позовними вимогами. Водночас другим відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростували співмірність визначеного судом першої інстанції розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт. Суд апеляційної інстанції таких обставин також не встановив.

Враховуючи фактичний обсяг виконаної роботи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача за рахунок другого відповідача витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 2000 грн, який є співмірним та пропорційним відносно виконаної адвокатом роботи та відповідає висновкам суду апеляційної інстанції, прийнятим за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. ч.4 ст. 229, ч.4 ст. 241, ст. ст.243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Сумській області - залишити без задоволення.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18.04.2022 по справі № 577/5420/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню в силу ч.3 ст.272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій