Справа № 200/11643/18-а
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року справа №200/11643/18-а

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Обласного центру медико-соціальної експертизи в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року у справі № 200/11643/18-а (головуючий суддя І інстанції - Кониченко О.М.), складене у повному обсязі 03 червня 2019 року у м. Слов`янськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Обласного центру медико-соціальної експертизи в Донецькій області про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Обласного центру медико-соціальної експертизи в Донецькій області, в якому просив: визнати рішення медико-соціальної експертної комісії від 06 червня 2018 року про не встановлення групи інвалідності - протиправним; зобов`язати відповідача встановити групу інвалідності; зобов`язати відповідача виплатити моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн.

23 травня 2019 року рішенням Донецького окружного адміністративного суду по справі № 200/11643/18-а в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Обласного центру медико-соціальної експертизи в Донецькій області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, відмовлено в повному обсязі.

03 вересня 2019 року постановою Першого апеляційного адміністративного суду по справі № 200/11643/18-а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2019 року у справі № 200/11643/18-а залишено без змін.

12 липня 2022 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суд касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року в справі №200/11643/18 скасовано, адміністративну справу №200/11643/18 направлено на новий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Акт огляду медико-соціальної експертної комісії Обласного центру медико-соціальної експертизи в Донецькій області № 461 від 06.06.2018 року. Зобов`язано Обласний центр медико-соціальної експертизи в Донецькій області повторно провести медико-соціальну експертизу щодо ОСОБА_1 за направленням на медико-соціальну експертну комісію у зв`язку з наявністю ознак інвалідності від 07.02.2018 року КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні. Стягнуто з Обласного центру медико-соціальної експертизи в Донецькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 (П`ять тисяч) гривен. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням в частині розміру стягнутої моральної шкоди, позивач подав до суду апеляційної інстанції з апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення суду першої інстанції в зазначеній частині та ухвалити нове рішення, яким стягнути моральну шкоду з відповідача у розмірі 1 000 000, 00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що протиправна відмова у встановлені інвалідності призвела до погіршення здоров`я позивача, привела до фізичних страждань та не отримання одноразової грошової допомоги.

Крім того, не погодившись з судовим рішенням, Обласний центр медико-соціальної експертизи в Донецькій області подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач зазначив, що приписами Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановленої інвалідності передбачено, що прийняття рішень про встановлення або не встановлення інвалідності відноситься до виключної компетенції МСЕК.

На підставі огляду МСЄК та огляду ЦМСЕК МОЗ України ОСОБА_1 не встановлено групу інвалідності.

Критерії встановлення груп інвалідності затверджені наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 року № 561 "Про затвердження Інструкції про встановлення груп інвалідності".

Захворювання позивача не дає підстав для встановлення групи інвалідності.

Також, 14.05.2018 року позивач був оглянутий Центральною МСЕК МОЗ України, на засіданні якого було з`ясовано, що змін в стані його здоров`я не було виявлено, що дало підстави для підтвердження попередніх експертних рішень.

Відповідач вважає, що приймаючи оскаржуване рішення, ним дотримано вимоги законодавчих актів щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, реабілітації інвалідів в Україні.

Сторони в судове засідання не викликались про дату, місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційних скарг, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційних скаргах залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 26 березня 2015 року, виданим ГУ МВС України в Дніпропетровській області.

27 вересня 2014 року начальником ГУМВС України в Дніпропетровській області було затверджено Акт № 14 форми Н-1 «Про нещасний випадок (у тому числі поранення)», який стався зі старшим сержантом міліції ОСОБА_1 13.08.2014 року, відповідно до пункту 14 якого нещасний випадок стався в період проходження служби при виконанні ОСОБА_1 службових обов`язків, пов`язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьбі зі злочинністю.

01 грудня 2015 року постановою Військово-лікарської комісії ГУМВС України в Донецькій області по встановленню причинного зв`язку поранення, визнано наявність у колишнього начальника відділу ДАІ з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району (м. Артемівськ) УДАІ ГУ МВС України в Донецькій області ОСОБА_1 вогнепального скрізного поранення лівої гомілки з наявністю чужорідних тіл, перелам шийки малогомілкової кістки, отриманого 13.08.2014 року, яке пов`язане з виконанням службових обов`язків.

06 листопада 2015 року позивачем отримано направлення на проходження медико - соціальної експертної комісії для встановлення ступені втрати працездатності.

15 грудня 2015 року позивач пройшов огляд обласною медико-соціальною експертною комісією з приводу встановлення йому групи інвалідності та відсотка втрати працездатності у зв`язку із отриманим у зоні антитерористичної операції поранення.

Актом огляду медико - соціальної експертної комісії № 1368 встановлено відсутність підстав для встановлення групи інвалідності, цим же актом, позивачу встановлено 25 відсотків втрати працездатності.

Згідно консультаційного висновку № 559 при обстеженні ОСОБА_1 з 27.01.2016 року по 29.01.2016 року ДУ "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України" дані для зміни рішення МСЕК щодо встановлення 25 відсотків втрати працездатності відсутні.

Згідно висновку Головного нейрохірурга Департаменту охорони здоров`я Донецької облдержадміністрації ОСОБА_2 від 16.01.2018 року, позивачу встановлено діагноз: стійкі залишкові явища перенесеного 13.08.2014 року вогнепального скрізного поранення лівої гомілки та оперативного лікування (операція 27.01.2015 року - невроліз малоберцевого нерву ліворуч у підколінній ямці і верхній третині гомілки, видалення невроми, аутопластика малоберцевого нерву суральним нервом) у вигляді посттравматичної нейропатії лівого малоберцевого нерву з глибоким парезом розгиначів лівої стопи, порушенням функцій ходи та опори І ступеню.

Згідно висновку Головного невролога Департаменту охорони здоров`я Донецької облдержадміністрації ОСОБА_3 від 23.01.2018 року, позивачу встановлено діагноз: стійкі залишкові явища перенесеного 13.08.2014 року вогнепального скрізного поранення лівої гомілки (операція 27.01.2015 року - невроліз малоберцевого нерву ліворуч у підколінній ямці і верхній третині гомілки, видалення невроми, аутопластика малоберцевого нерву суральним нервом) у вигляді посттравматичної нейропатії лівого малоберцевого нерву з глибоким парезом розгиначів лівої стопи, порушенням функцій опори та ходи І ступеню.

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого 455/95 на ім`я ОСОБА_1 позивачу встановлено діагноз: стійкі залишкові явища перенесеного 13.08.2014 року вогнепального скрізного поранення лівої гомілки (операція 27.01.2015 року - невроліз м/гомілкового нерву ліворуч у підколінній ямці і верхній третині гомілки, видалення невроми, аутопластика м/г нерву суральним нервом) у вигляді післятравмової нейропатії лівого малогомілкового нерву з глибоким парезом розгиначів лівої стопи, порушенням функцій опори та ходи І ст.

07.02.2018 року КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» позивачу видано направлення на медико-соціальну експертну комісію у зв`язку з наявністю ознак інвалідності з діагнозом стійкі залишкові явища перенесеного 13.08.2014 року вогнепального скрізного поранення лівої гомілки (операція 27.01.2015 року - невроліз малоберцевого нерву ліворуч у підколінній ямці і верхній третині гомілки, видалення невроми, аутопластика малоберцевого нерву суральним нервом) у вигляді посттравматичної нейропатії лівого малоберцевого нерву з глибоким парезом розгиначів лівої стопи, порушенням функцій опори та ходи І ступеню.

Пункт 8 зазначеного направлення вістить відмітку «Прогноз несприятливий».

23.03.2018 року ОСОБА_1 був повторно оглянутий обласною МСЕК № 1 та без винесення експертного рішення був направлений для отримання консультативного рішення на Центральну МСЕК МОЗ України.

17.05.2018 року Центральна МСЕК МОЗ України листом № 302/05/18 в порядку консультації повідомило відповідача, що при оглядах 23.03.2018 року та 14.05.2018 року змін в стані його здоров`я не виявлено, що дало підстави для затвердження попередніх експертних рішень.

Поряд з цим, Центральна МСЕК МОЗ України зазначила, що у разі надходження нових медичних документів щодо наявності прогресування ускладнень і статико динамічних порушень внаслідок вогнепального порання, комісія вважає з можливе повернутися до розгляду порушеного хворим питання.

Актом обласної МСЕК № 461 від 06.06.2018 року було підтверджено попереднє рішення про те, що ОСОБА_1 встановлено 25 відсотків втрати працездатності. Відповідно до п. 30.4 зазначеного Акту інвалідом позивач не визнаний, рішення підтверджене.

Таким чином, спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача щодо невстановлення позивачу інвалідності, викладені в акті МСЕК.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку щодо необхідності поновлення порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідача повторно провести медико-соціальну та стягнув на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновки суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII (далі - Закон №875-XII), визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських об`єднань осіб з інвалідністю.

Згідно ст. 5 Закону №875-XII, порядок та умови визначення потреб у зв`язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності особи з інвалідністю. Види і обсяги необхідного соціального захисту особи з інвалідністю надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації.

Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами, підприємствами (об`єднаннями), установами і організаціями.

Відповідно до ст. 6 Закону №875-XII, захист прав, свобод і законних інтересів осіб з інвалідністю забезпечується в судовому або іншому порядку, встановленому законом.

Громадянин має право в судовому порядку оскаржувати рішення органів медико-соціальної експертизи про визнання чи невизнання його особою з інвалідністю.

Закон України від 06.10.2015 №2961-IV "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" (далі - Закон №2961-IV) в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я організму, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності.

Статтею 7 Закону №2961-IV, медико-соціальна експертиза осіб з обмеженнями повсякденного функціонування та осіб з інвалідністю проводиться медико-соціальними експертними комісіями, а дітей - лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я.

Особа з обмеженнями повсякденного функціонування направляється для проходження медико-соціальної експертизи з метою підтвердження стійкого обмеження життєдіяльності та встановлення статусу "особа з інвалідністю" або "дитина з інвалідністю" у разі виявлення мультидисциплінарною реабілітаційною командою ознак стійкого обмеження життєдіяльності, що зазначається в індивідуальному реабілітаційному плані.

Залежно від ступеня стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, та можливого обмеження життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем внаслідок втрати здоров`я особі, визнаній особою з інвалідністю, встановлюється перша, друга чи третя група інвалідності.

Медико-соціальні експертні комісії визначають: групу інвалідності, її причину і час настання. Особа може одночасно бути визнана особою з інвалідністю однієї групи і лише з однієї причини. При підвищенні групи інвалідності в разі виникнення більш тяжкого захворювання причина інвалідності встановлюється на вибір особи з інвалідністю. У разі якщо однією з причин інвалідності є інвалідність з дитинства, вказуються дві причини інвалідності; види трудової діяльності, рекомендовані особі з інвалідністю за станом здоров`я. Висновок про нездатність до трудової діяльності внаслідок інвалідності готується виключно за згодою особи з інвалідністю (крім випадків, коли особу з інвалідністю визнано недієздатною); причинний зв`язок інвалідності із захворюванням чи каліцтвом, що виникли у дитинстві, вродженою вадою; ступінь втрати професійної працездатності потерпілим від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання; ступінь втрати здоров`я, групу інвалідності, причину, зв`язок і час настання інвалідності громадян, які постраждали внаслідок політичних репресій або Чорнобильської катастрофи; медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.

Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України «Питання медико-соціальної експертизи» від 03 грудня 2009 р. № 1317 (далі - Положення №1317) визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Згідно з п. 3 Положення про медико-соціальну експертизу, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Відповідно до п. 17 Положення про медико-соціальну експертизу, медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Згідно п. 11 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності працівників (у відсотках), ушкодження здоров`я яких пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків, та потреба у медичній і соціальній допомозі визначаються на підставі направлення лікувально-профілактичного закладу, роботодавця або уповноваженого ним органу чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, суду чи прокуратури. Огляд потерпілого проводиться комісією за участю представника Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами та висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології або його відділення) про професійний характер захворювання.

Відповідно до п.п. 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності.

Підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в т.ч. її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені:

- обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів;

- обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані;

- обмеження здатності до навчання I ступеня - здатність до навчання в навчальних закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму навчального процесу і/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає);

- обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії);

- обмеження здатності до орієнтації I ступеня - здатність до орієнтації в часі, просторі за умови використання допоміжних засобів;

- обмеження здатності до спілкування I ступеня - здатність до спілкування, що характеризується зниженням швидкості, зменшенням обсягу засвоєння, отримання та передавання інформації; обмеження здатності контролювати свою поведінку I ступеня -здатність частково контролювати свою поведінку за особливих умов.

Особи з інвалідністю III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

Інструкція про встановлення груп інвалідності, затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 №561 (далі - Інструкція №561) визначає механізм встановлення груп інвалідності.

Відтак, п. 2.2 Інструкції №561 передбачено, що критерії життєдіяльності людини: здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності.

Ступінь обмеження життєдіяльності - це величина відхилення від норми діяльності людини. Ступінь обмеження життєдіяльності характеризується одним або поєднанням декількох зазначених найважливіших його критеріїв. Виділяють три ступені обмеження життєдіяльності: помірно виражене, виражене, значне. Помірно виражене обмеження життєдіяльності зумовлено порушеннями функції органів і систем організму, що призводять до помірного обмеження можливості навчання, спілкування, орієнтації, контролю за своєю поведінкою, пересування, самообслуговування, участі у трудовій діяльності.

Відповідно до п. 2.5 Інструкції №561 повторний огляд інвалідів проводиться згідно з пунктом 22 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317.

Згідно п. 3.4 Інструкції №561 група інвалідності III встановлюється без строку переогляду при таких захворюваннях: відсутність одного ока; стійкий повний птоз на одному оці після проведення усіх видів відновного лікування; сліпота на одне око (гострота зору з переносною корекцією 0,05 і нижче або концентричне звуження поля зору до 10 град. від точки фіксації); двобічна глухота; стійка трахеостома; стеноз гортані II-III ступенів внаслідок травматичного або інфекційного ураження нервово-м`язового апарату гортані з одно- або двобічним парезом і стійкою дисфонією; стійка афонія органічного генезу; дефект щелепи чи твердого піднебіння, якщо протезування не забезпечує жування; спотворюючі обличчя рубці та дефекти, які не піддаються хірургічно-косметологічній корекції; гіпофізарний нанізм; остеохондропатія, остеохондродистрофія при зрості менше 150 см.; помірна сенсорна афазія; параліч китиці; параліч або виражений парез верхньої або нижньої кінцівки, що супроводжується значним обмеженням обсягу активних рухів в усіх суглобах і гіпотрофією м`язів: плеча - більше 4 см, передпліччя - більше 3 см, стегна - більше 8 см, гомілки - більше 6 см, а також гіпотрофією м`язів китиці чи стопи; чужорідне тіло в речовині головного мозку (внаслідок травми), якщо травма супроводжувалась абсцесом мозку або менінгоенцефалітом; значний дефект кісток черепа (3 кв.см і більше, крім випадків заміщення його аутокісткою) або при менших розмірах, якщо має місце пульсація мозку, або при відсутності пульсації у випадках, коли травма супроводжувалась ускладненням (інфекційно-гнійним процесом); відсутність китиці і вищий рівень ампутації верхньої кінцівки; хибний суглоб плеча або обох кісток передпліччя; відсутність усіх фаланг чотирьох пальців китиці, за винятком першого; відсутність трьох пальців китиці, включаючи перший; анкілоз чи виражена контрактура тих самих пальців у функціонально невигідному положенні; відсутність першого та другого пальців з відповідними п`ястковими кістками; відсутність перших пальців обох китиць; відсутність трьох пальців китиці з відповідними п`ястковими кістками; кукса стегна чи гомілки; кукса стопи на рівні суглоба Лісфранка або на вищому рівні; двобічна кукса стопи з резекцією голівок плюсневих кісток за Шарпом; різко виражена контрактура чи анкілоз двох скокових суглобів; різко виражена контрактура чи анкілоз скокового суглоба з розташуванням стопи у функціонально невигідному положенні; різко виражена контрактура чи анкілоз кульшового або колінного суглоба; вроджений чи набутий вивих одного кульшового суглоба із значним порушенням функції; деформація грудної клітки внаслідок резекції чотирьох і більше ребер при наявності дихальної недостатності І ступеня і більше; хибний суглоб стегна чи обох кісток гомілки або великої гомілкової кістки при неефективності реабілітаційних заходів після п`яти років спостереження; нестійкий колінний чи кульшовий суглоб з вираженим порушенням функції кінцівки; укорочення нижньої кінцівки на 7 см і більше; ендопротез колінного чи кульшового суглоба або діафіза великих трубчастих кісток; сколіоз III ступеня, кіфосколіоз III ступеня з наявністю дихальної недостатності або сколіоз чи кіфосколіоз IV ступеня; анкілоз або різко виражена контрактура ліктьового суглоба у функціонально невигідному положенні; контрактура передпліччя в положенні повної пронації; ішемічна контрактура передпліччя Фолькмана з вираженим функціональним порушенням китиці; екстирпація шлунка, тотальна колопроктектомія, панкреатоектомія з наявністю цукрового діабету; тотальна тиреоїдектомія з субкомпенсованим або некомпенсованим гіпотиреозом при адекватному лікуванні; чужорідне тіло в серцевому м`язі чи у перикарді внаслідок травми (поранення), штучний клапан серця, функціонуючий кардіостимулятор; відсутність однієї нирки; відсутність однієї легені; однобічна мастектомія внаслідок злоякісного новоутворення .

Переглядаючи в касаційному порядку рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 травня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року по справі № 200/11643/18-а Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 12 липня 2022 року дійшов висновку, що розділ ІІІ Інструкції №561 (до якого входить згаданий пункт 3.4) визначає перелік захворювань, дефектів, необоротних морфологічних станів, порушень функцій органів та систем організму, при яких група інвалідності встановлюється без строку переогляду.

Отож згаданий пункт 3.4 Інструкції №561 містить чітко визначений перелік тих захворювань, при яких особі встановлюється інвалідність безстроково. Тому відсутність у ньому захворювання, яке діагностовано у позивача, не виключає можливості призначити інвалідність на певний строк.

Пункт 2.13.4 Порядку №420 визначає загальні умови визначення ступеня втрати професійної працездатності для інвалідів ІІІ групи та його нижчу межу. Отже, цей пункт указує, що при встановленні ступеня втрати професійної працездатності в процентах лікарі МСЕК враховують групу інвалідності. Однак механізм встановлення груп інвалідності він не визначає.

Підстави і медичні критерії для встановлення ІІІ групи інвалідності визначені пунктом 27 Положення №1317.

Відтак, підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в т.ч. її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені: <…> обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані; <…> обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії); <…>.

Виходячи з текстуального аналізу підстав і медичних критеріїв для встановлення ІІІ групи інвалідності, які визначені пунктом 27 Положення №1317, суд дійшов висновку, що для встановлення ІІІ групи інвалідності достатньо обмеження навіть однієї категорії життєдіяльності у помірно вираженому I ступені, зокрема, обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня, що полягає в здатності особи до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані, що власне і було встановлено у висновку Головного нейрохірурга Департаменту охорони здоров`я Донецької облдержадміністрації ОСОБА_2 від 16.01.2018, висновку Головного невролога Департаменту охорони здоров`я Донецької облдержадміністрації Шепотінника Є.В. від 23.01.2018 року, виписці із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого 455/95 на ім`я ОСОБА_1 та направленні на медико-соціальну експертну комісію у зв`язку з наявністю ознак інвалідності від 07.02.2018 року КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня».

Поряд з цим, виходячи з аналізу оскаржуваного акту огляду медико-соціальної експертної комісії № 461 від 06.06.2018 року, відповідач не встановлював відповідність ступеню обмеження категорії життєдіяльності позивача в частині обмеження здатності самостійно пересуватися критеріям визначеним пунктом 27 Положення №1317, а констатував відсутність змін в стані здоров`я позивача та обмежився підтвердженням своїх попередніх рішень, які з-поміж іншим датовані 2015 роком, тобто за три роки до виникнення спірних правовідносин.

Стан здоров`я людини є має динамічний характер та змінюється повсякчасно в залежності від сукупності низки зовнішніх та внутрішніх чинників, тим більш при наявності сталих передумов, таких як травма та її ускладнення, з констатованою лікарями тенденцією до погіршення стану здоров`я.

При цьому, в направленні на медико-соціальну експертну комісію від 06.11.2015 лікарська консультативна комісія дійшла висновку, що прогноз на одужання несприятливий, аналогічний висновок міститься в направленні на медико-соціальну експертну комісію у зв`язку з наявністю ознак інвалідності від 07.02.2018 року КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня».

З огляду на викладене, приймаючи рішення щодо встановлення позивачу інвалідності (або відмову) відповідач повинен був підтвердити або спростувати відповідність ступеню втрати здоров`я позивачем критеріям для встановлення III групи інвалідності, що полягають в обмеженні однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені, відповідно до п. 27 Положення №1317, чого відповідачем зроблено не було.

Крім того, суд враховує висновок Верховного суду, викладений в постанові від 12 липня 2022 року по справі 200/11643/18-а, згідно якого підстави і медичні критерії для встановлення ІІІ групи інвалідності визначені саме пунктом 27 Положення №1317, а не Порядком № 420, з огляду на що, висновки Верховного суду викладені в постанові від 04 березня 2019 року по справі №805/773/17-а, не можуть бути застосовані в даній справі, як такі, що сформовані раніше.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування оскаржуваного Акту огляду медико-соціальної експертної комісії № 461 від 06.06.2018 року та зобов`язання відповідача повторно провести медико-соціальну експертизу щодо позивача за направленням на медико-соціальну експертну комісію у зв`язку з наявністю ознак інвалідності від 07.02.2018 року КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня», з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 1000000,00 грн, колегія суддів вважає їх неприйнятними з огляду на наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Детально дослідивши доводи апеляційної скарги позивача відносно стягнення на його користь моральної шкоди саме в розмірі 1 000 000 грн., суд бере до уваги, що позивач дійсно в наслідок травми має погіршення стану здоров`я, що призводить до зниження якості життя та зниження професійної працездатності з 2014 року, встановлені обставини справи, а також встановлену протиправність оскаржуваного акту огляду МСЕК.

Однак, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, з урахуванням правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №804/2252/14, буде розмір відповідальності відповідача за спричинення моральної шкоди у сумі 5000,00 грн., відтак рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим відповідно до вимог ст.242 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Обласного центру медико-соціальної експертизи в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року у справі № 200/11643/18-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 грудня 2022 року.

Судді А.В. Гайдар

А.А. Блохін

Е.Г. Казначеєв