Справа № 420/1406/22
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2022-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1406/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання протиправної бездіяльності та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить: - визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не здійсненні нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні з 16.08.2021 року по день фактичного розрахунку - 30.11.2021 року; - стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 16.08.2021 року по день фактичного розрахунку - 30.11.2021 року у розмірі 44900,11 грн.

Позивач зазначив, що проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 на посаді військовослужбовця в званні підполковника. За наказом від 16.08.2021 року №188-ОС виключений зі списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення за ст.26 ч.5 п.2 підпункту «й» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас ЗСУ.

В день звільнення зі служби підлягали виплаті всі види грошового забезпечення за прослужений період, в тому числі компенсація за неотримане речове право в сумі 34664,35 грн.

Проте остаточний розрахунок він отримав 30.11.2021 року, що підтверджується довідкою - випискою по надходження по картці АТ КБ «Приватбанк».

Позивач посилаючись на п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), ст.117 КЗпП України, відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, просив задовольнити позовні вимоги.

При цьому позивач просив врахувати правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 30.11.20 у справі №480/3105/19 щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, а саме що її слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцеві сум.

Відповідно до довідки від 16.09.2021 року №140 виданої в/ч НОМЕР_1 розмір його середньоденного грошового забезпечення складає 615,07 грн. Оскільки він звільнений з військової служби з 16.08.2021 року, а остаточний розрахунок з ним здійснено лише 30.11.2021 року, строк затримки розрахунку складає 73 робочих дня.

Середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить: 615,07 грн. х 73 днів = 44900,11 грн. якій підлягає стягненню з відповідача.

Ухвалою суду від 24.01.2022 року позов залишений без руху та позивачу наданий строк на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 14.02.2022 року позивачу поновлений строк звернення до суду, позовна заява прийнята до розгляду та провадження по справі відкрите, вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 17.03.2022 року провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 02.12.2022 року провадження по справі поновлено. Продовжений відповідачу строк на подання відзиву на позов до 12.12.2022 року.

Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що позивач наказом від 16.08.2021 року №188 ОС був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Представник відповідача не заперечує, що виплата грошової компенсації за речове майно ОСОБА_1 була здійснена в листопаді, що підтверджується розрахунково платіжною відомістю за видами оплат №11 за листопад 2021 року.

Проте вважає, що грошова компенсації вартості за не отримане речове майно, Порядок виплати якої затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, носить компенсаційний характер і обов`язку її виплати саме в день виключення зі списків військової частини у відповідача не виникало, а тому до відповідача не може бути застосована відповідальність у відповідності до ст.117 КЗпП України.

Крім того, при звільненні з військової служби позивач особисто звернувся з рапортом від 16.08.2021 року до командира військової частини (начальника прикордонного загону), в якому, зокрема, наголосив, що згоден на виключення зі списків особового складу без остаточного розрахунку в частині виплати компенсації за речове майно. Просив виплату грошової компенсації здійснити, не в день виключення зі списків особового складу, а після надходження коштів на рахунок прикордонного загону від розпорядника бюджетних коштів відповідного бюджетного призначення (асигнування).

Справа розглянута в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в військовій частині НОМЕР_1 .

За наказом в/ч від 16.08.2021 року №188-ОС «Про особовий склад» підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення за ст. 26 ч.5 п.2 підпункту «й» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас збройних сил України з 16.08.2021 року (а.с.6).

Згідно з розрахунково-платіжною відомістю позивачу за серпень 2021 року при звільненні сплачено 135135,18грн (а.с.44).

Позивачу також підлягало до сплати при звільненні компенсація за неотримане речове майно у розмірі 34664,35грн згідно з довідкою №84 від 16.08.2021 року (а.с.46).

Проте вказана компенсація була виплачена позивачу 30.11.2021 року, що підтверджується довідкою - випискою про надходження по картці АТ КБ «Приватбанк» (а.с.7).

Позивач вважаючи порушеними його права щодо розрахунку у повному обсязі при звільненні у день звільнення звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши заяви по суті та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Судом встановлено, що після звільнення позивача зі служби йому не виплачені всі суми належні йому до виплати при звільненні. Позивач був виключений зі списку особового складу та всіх видів забезпечення 16.08.2021 року, проте виплату за неотримане речове майно виплачено позивачу 30.11.2021 року, тобто із затримкою на 73 робочих дні.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпПУ визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17 аналізуючи застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ дійшла до висновку, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпПУ обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст.117 КЗпПУ переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 ст.117 КЗпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, тобто застосувавши принцип співмірності.

В силу приписів ч.5 ст.242 КАС України суд враховує вказані висновки при розгляді даної справи №420/1406/22.

Також суд вважає необхідним врахувати висновки Верховного Суду викладені у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 щодо аналогічних спірних правовідносин.

Верховний Суд в постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 зазначив, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби. Речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум. Стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а ст.117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини. Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст.116 КЗпПУ.

Таким чином, застосування передбаченої ст.117 КЗпПУ відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Також Верховний Суд в постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпПУ механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

По даній справі №420/1406/22, враховуючи правові висновки Верховного Суду, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування позивачу ОСОБА_1 , визначеного відповідно до ст.117 КЗпПУ, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 169799,53 грн, з яких: - здійснені виплати при звільнені щодо грошового забезпечення та інші - 135135,18грн (79,6%) та компенсація за неотримане речове майно 34664,35 грн (20,4%).

Обрахована позивачем сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно становить 44900,11 грн (615,07грнх73, де 73 кількість днів затримки розрахунку, 615,07грн середньоденне грошове забезпечення перед звільненням)

Виходячи з принципу пропорційності суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 9159,62 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (20,4% від 44900,11).

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ.

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача в обґрунтування твердження щодо відмови у задоволенні позову наявність заяви позивача про його згоду про виплату компенсації за речове майно не в день виключення зі списків особового складу, а при надходженні коштів на вказану виплату, оскільки законодавством не передбачено затримка виплати при звільнення розрахунку за заявою особи, яка звільняється зі служби.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправної бездіяльності та стягнення коштів - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати коштів за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за неотримане речове майно при звільненні з 16.08.2021 року по 30.11.2021 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 9159,62грн за час затримки розрахунку по виплаті компенсації за неотримане речове майно при звільненні з 16.08.2021 року по 30.11.2021 року.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва