Справа № 420/13670/22
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2022-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 грудня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) до Першого Малиновського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (, місцезнаходження: 65072, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 42) про визнання дій протиправними та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 28 листопада 2022 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) до Першого Малиновського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (, місцезнаходження: 65072, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 42), в якій просив:

Визнати протиправним та скасувати постанову головного державного виконавця Першого Малиновського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Шенгелая Михайла Аркадійовича про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 54954429 від 28.04.2020 року у розмірі 104986,77 грн.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року після усунення недоліків позовну заяву прийнято до судового розгляду та відкрито провадження за окремою категорією термінових справ в адміністративній справі.

Також вказаною ухвалою зобов`язано відповідача надати суду належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження № 54954429 та ВП №61980326, протягом п`яти днів з моменту отримання копії цієї ухвали та зупинено провадження по справі до отримання копії витребуваних судом документів.

До суду 08 грудня 2022 року (Вхід. ЕС/5983/22) на виконання ухвали суду відповідач надав належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження № 54954429 та ВП №61980326.

Ухвалою суду від 19 грудня 2022 року поновлено провадження у справі зі стадії, на якій було зупинено та продовжено розгляд справи № 420/13670/22 у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів в адміністративній справі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10.11.2017 року Першим Малиновським відділом Державної виконавчої служби у місті Одесі було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса №651, виданого 02.02.2010 року про звернення стягнення на нерухоме майно житловий будинок з надвірними спорудами, за адресою АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_1 .

28.04.2020 року відповідач прийняв постанову про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 104986,77 грн.

Позивач зазначив, що первинне виконавче провадження № 54954429 з виконання виконавчого напису нотаріуса № 651 було відкрито 10.11.2017 року. Позивач посилається на ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження), де встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом та зазначає, що так само зазначено у постанові про відкриття виконавчого провадження від 10.11.2017 року ВП №54954429. Таким чином, позивач вважає, що державний виконавець пунктом 3 вказаної постанови визначив розмір виконавчого збору та його юридичні ознаки відповідно до чинного законодавства, що діяло в той момент.

Також позивач зазначив, що стягувач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до відповідача із заявою про повернення виконавчого документу 11.04.2019 року, проте державним виконавцем було винесено постанову про повернення відповідного виконавчого документу лише 28.04.2020 року та разом з цим була прийнята оскаржувана постанова, яка була виведена в окреме виконавче провадження № 61980326.

Позивач зауважив, що оскаржувана постанова була прийнята 28.04.2020 року, а виконавче провадження № 61980326 з її виконання було відкрито 05.05.2020 року, що на думку позивача, є порушенням норм законодавства, зокрема п. 12 ч. 8 Розділу 3 Наказу Міністерства Юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень», яким встановлено, що державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Додатково позивач звернув увагу, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору та постанова про відкриття виконавчого провадження № 54954429 були винесені відносно « ОСОБА_1 », а позивач є по-батькові « ОСОБА_2 ».

Також позивач зазначив, що передумовою для стягнення виконавчого збору, у разі звернення стягнення на заставлене майно, є надходження коштів від реалізації заставленого майна та стягнення виконавчого збору здійснюється після проведення відрахувань, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 45 Закону № 1404.

Позивач звернув увагу, що зі змісту оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору не вбачається з якої саме суми державним виконавцем було обраховано виконавчий збір, виконавчий напис про звернення стягнення на майно позивача виконано не було, а тому й підстави для стягнення виконавчого збору відсутні.

Окрім цього, позивач звернув увагу, що матеріали виконавчого провадження № 54954429 не містять доказів поштового направлення позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.12.2017, що обмежило право позивача на добровільне виконання виконавчого документу. Крім того, у виконавчому провадженні № 54954429 невірно зазначена адреса позивача.

Відповідач не надав до суду відзив на позовну заяву.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, матеріали виконавчого провадження, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 01.04.2011 року, що підтверджено паспортом громадянина України серія НОМЕР_2 .

Позивач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі по мобілізації у військовій частині НОМЕР_3 з 05.03.2022 року, про що свідчить довідка №857 від 25.03.2022 року.

Відповідно до виконавчого напису №651 виданого 02.02.2010 року розмір коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна становить 131244,95 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.02.2010 року становить 1049867,72 гривень.

Матеріалами виконавчого провадження підтверджено, що за результатами розгляду заяви стягувача про примусове виконання виконавчого документа виконавчого напису № 651 виданого 02.02.2010 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, відповідачем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 10.11.2017 року ВП №54954429, де п. 3 зазначено: «Стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута».

Також 10.11.2017 року відповідачем було винесено постанову про арешт майна боржника ВП №54954429.

Так, суд встановив, що стягувач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до відповідача із заявою (Вхід. №6293 від 11.04.2019 року), в якій просив повернути виконавчий напис №651 виданий приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 без виконання.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що відповідач виніс постанову про передачу виконавчого провадження від 26.12.2019 року ВП №54954429.

Згодом було винесено постанову про прийняття виконавчого провадження від 15.01.2020 року ВП №54954429.

Суд встановив, що відповідач виніс постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 28.04.2020 року ВП №54954429, де пунктом 1 визначив для боржника розмір мінімальних витрат виконавчого провадження: 369,00 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач виніс постанову про стягнення виконавчого збору від 28.04.2020 року ВП №54954429, де в п. 1 постановив стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі: 104986,77 грн.

Також, 28.04.2020 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №54954429.

Судом встановлено, що відповідач виніс постанову про відкриття виконавчого провадження від 05.05.2020 року ВП №61980326 за постановою про стягнення виконавчого збору ВП №54954429.

05.05.2020 року державним виконавцем було винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП №61980326, де пунктом 1 визначив для боржника розмір мінімальних витрат виконавчого провадження: 369,00 грн.

Відповідачем винесено постанову про арешт коштів боржника від 20.05.2021 року ВП № 61980326.

Також, 20.05.2021 року було винесено постанову про арешт майна боржника ВП № 61980326.

20.05.2021 року було винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП №61980326, де п. 1 постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі: 10498,67 грн.

Судом встановлено, що 11.07.2022 року було винесено постанову про арешт коштів боржника ВП № 61980326.

Також суд встановив, що державним виконавцем було винесено постанову про зняття арешту з коштів від 14.07.2022 року ВП № 61980326.

Позивач не погоджуючись із постановою про стягнення виконавчого збору від 28.04.2020 року ВП №54954429, звернувся з даним позовом до суду.

Проаналізувавши положення чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд зробив висновки щодо задоволення позову повністю, з таких підстав.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (надалі, у тому числі Закон №1404-VIII).

Згідно з ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору тощо.

Статтею 26 цього Закону вказано, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Суд встановив, що відповідачем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №54954429 від 10.11.2017 року за заявою стягувача про примусове виконання виконавчого напису №651 виданого 02.02.2010 року.

Таким чином, початком примусового виконання виконавчого напису є дата винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №54954429 10.11.2017 року. На думку суду, ця дата є також датою виникнення спірних правовідносин, тому позовні вимоги мають розглядатися за законодавством, яке було чинне станом на 10.11.2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч. 5 ст. 26 цього Закону, в редакції чинної на час відкриття виконавчого провадження № 55933840, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Суд зазначає, що у постанові про відкриття виконавчого провадження від 10.11.2017 року ВП № 54954429 пунктом 3 постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції чинної на час відкриття виконавчого провадження № 54954429).

Отже, з аналізу наведених норм Закону № 1404-VІІІ (у редакції, що діяла на час прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Проте, Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України в редакції, чинної на час прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

З матеріалів справи вбачається, що державний виконавець під час прийняття оскаржуваної постанови ВП № 54954429 від 10.11.2017 року про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 104986,77 грн., визначив суму виконавчого збору в розмірі 10 % від усієї суми, яка зазначена у виконавчому написі № 651 виданого 02.02.2010 року, як то передбачено чинною редакцією ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд звертає увагу, що стягувач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до відповідача із заявою (Вхід. №6293 від 11.04.2019 року), в якій просив повернути виконавчий напис №651 виданий приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 без виконання.

У матеріалах виконавчого провадження ВП № 54954429 відсутні докази фактичного виконання виконавчого документу - виконавчого напису №651.

Тож державний виконавець визначив суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, чинній після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач під час винесення оскаржуваної постанови мав керуватись ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та умовами, передбаченими постановою про відкриття виконавчого провадження від 10.11.2017 року ВП № 54954429, а саме: пунктом 3 цієї постанови, якою передбачено стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від суми, що фактично стягнута.

Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідач не надав до суду доказів, які б свідчили про стягнення суми, зазначеної у виконавчому написі.

З урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою не було вжито заходів щодо примусового виконання виконавчого листа та не стягнуто з боржника коштів за виконавчим написом, суд доходить висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, із застосуванням до нього змін до закону, які погіршили становище боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню повністю.

Враховуючи викладене, суд вважає, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження», а тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю та слід визнати протиправною та скасувати постанову Першого Малиновського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 28.04.2020 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 104986,77 грн. за ВП № 54954429.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись положенням Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 6, 14, 77, 90, 139, 161, 255, 271, 269, 287 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) до Першого Малиновського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (, місцезнаходження: 65072, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 42) про визнання дій протиправними та скасування постанови, - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати постанову Першого Малиновського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (, місцезнаходження: 65072, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 42) від 28.04.2020 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 104986,77 грн. за ВП № 54954429.

Стягнути з Першого Малиновського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (, місцезнаходження: 65072, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 42) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1049, 86 грн. (одна тисяча сорок дев`ять гривень 86 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.287 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя: Л.Р. Юхтенко