Справа № 148/507/22
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2022-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 грудня 2022 р. Справа № 148/507/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в особі відділу обслуговування громадян №17 Управління обслуговування громадян про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з Тульчинського районного суду Вінницької області надійшла адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в особі відділу обслуговування громадян № 17 Управління обслуговування громадян.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що у зв`язку з досягненням 63-річного віку він звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, проте листом від 08 грудня 2021 року вих. № 0200-0219-8/80649 його повідомлено, що рішенням пенсійного органу від 25 червня 2021 року № 89 йому відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Так, відповідач вказав, що відповідно до частини 1 статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 63 років та за наявності страхового стажу від 18 до 28 років, натомість страховий стаж позивача становить 16 років 03 місяці 17 днів.

Водночас позивач зазначає, що його страховий стаж складає 20 років 07 місяців та 13 днів, що є достатнім для призначення йому пенсії.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся з позовом до суду та просить визнати протиправним і скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до частини 2 статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а також зобов`язати призначити пенсію за віком з 06 листопада 2021 року.

Ухвалою від 13 червня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Цією ж ухвалою витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області належним чином засвідчену копію рішення від 25 червня 2021 року № 89, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком.

11 липня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що 15 листопада 2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Пенсійний вік визначений статтею 26 вказаного Закону становить 60 років. У разі відсутності необхідного страхового стажу, передбаченого частиною 1 цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 63 років мають особи, страховий стаж яких з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року становить від 18 років до 28 років.

Далі представник відповідача вказав на те, що після опрацювання наданих позивачем документів його страховий стаж склав 16 років 03 місяці 17 днів. При цьому до загального стажу не зараховано період роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 з 22 грудня 1981 року по 30 липня 1986 року, оскільки дата наказу на звільнення не читається. З огляду на викладене відповідачем винесено рішення про відмову в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку № 89 від 18 листопада 2021 року. Також представник відповідача зазначив, що в супровідному листі управління обслуговування громадян № 17 від 08 грудня 2021 року помилково зазначено дату прийняття рішення про відмову в призначенні позивачеві пенсії, а саме 25 червня 2021 року взамін вірної дати 18 листопада 2021 року. За наведених обставин, на переконання представника відповідача, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Разом із відзивом на позовну заяву представником відповідача подано витребуване судом рішення від 18 листопада 2021 року № 89.

19 липня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, проте судом така до уваги не береться, оскільки заявами по суті у справах, визначених частиною 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, є позов та відзив на позовну заяву.

Також, до відповіді на відзив позивачем долучено докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

15 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Рішенням пенсійного органу № 89 від 18 листопада 2021 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії. Рішення обґрунтовано тим, що пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, становить 60 років. У разі відсутності, починаючи з 01 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 63 років мають особи, страховий стаж яких з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року становить від 18 до 28 років. Вік заявника становить 63 роки 00 місяців 10 днів, проте страховий стаж - 16 років 03 місяці 17 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком. При цьому у рішенні йдеться про те, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 22 грудня 1981 року по 30 липня 1986 року, оскільки дата наказу про звільнення є нечитабельною.

Надаючи правову оцінку рішенню, що оскаржується, суд зважає на таке.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Відповідно до статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина 1 статті 24 Закону № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону № 1058-IV).

Частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років (частина 2 статті 26 Закону № 1058-IV).

Згідно з вимогами статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Тобто, аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що саме трудова книжка працівника є основним документом, що підтверджує його стаж роботи.

Водночас, як слідує зі змісту оскаржуваного рішення, яким позивачеві відмовлено в призначенні пенсії за віком, підставою для незарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи з 22 грудня 1981 року по 30 липня 1986 року слугувала нечитабельність дати наказу про звільнення позивача.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з пунктом 2.6 Інструкції у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1 Інструкції № 58).

Аналіз наведених положень дає підстави дійти висновку, що обов`язок ведення трудових книжок покладено на роботодавців, тому неналежне ведення таких не може позбавити працівників права на соціальний захист, зокрема й на отримання пенсійних виплат.

Більше того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника.

Таким чином, доводи відповідача щодо незарахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 22 грудня 1981 року по 30 липня 1986 року, що зазначений у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , з підстав нечитабельності дати наказу про звільнення, є безпідставними.

Відтак суд дійшов висновку, що рішення пенсійного органу від 18 листопада 2021 року № 89 є протиправним, а тому таке належить скасувати.

З огляду на те, що суд дійшов висновку щодо протиправності рішення відповідача від 18 листопада 2021 року № 89 про відмову в призначенні пенсії за віком, а також встановивши те, що позивачу достатньо страхового стажу для призначення пенсії за віком відповідно до частини 2 статті 26 Закону № 1058-IV, тому задоволенню підлягає і похідна від основної вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити позивачеві пенсію за віком відповідно до частини 2 статті 26 Закону № 1058-IV.

При цьому слід врахувати те, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки позивач досягнув пенсійного віку 05 листопада 2021 року, а із заявою про призначення пенсії за віком звернувся до пенсійного фонду 15 листопада 2021 року, тобто в межах строку, що визначений пунктом 1 частини 1 статті 45 Закону № 1058-IV, тому відповідача слід зобов`язати призначити позивачеві пенсію з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 06 листопада 2021 року.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зважає на положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною 1 якої визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач при зверненні до суду з позовною заявою сплатив судовий збір в розмірі 992,40 гривень, що підтверджується квитанцією від 22 березня 2022 року.

Відтак на користь позивача слід стягнути витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 992,40 гривень за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

При вирішенні питання щодо підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 гривень суд враховує приписи статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами 5, 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Так, договором про надання правової допомоги № 09/2022 від 22 березня 2022 року, що укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Дунаєвим Іваном Борисовичем, передбачено, що сума оплати на виконання доручення складається з гонорару (погодинна оплата праці з розрахунку вартості однієї години роботи адвоката в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року в якому відповідна правнича допомога надана) та коштів, необхідних для покриття фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення. Об`єм виконаних робіт підтверджується сторонами у акті виконаних робіт. Гонорар виплачується згідно з актом виконаних робіт.

Відповідно до акту виконаних робіт від 13 липня 2022 року сторони підтвердили, що адвокатом надано професійну правничу допомогу, а саме:

- здійснено юридичне консультування з приводу предмету укладеного договору, формування правової позиції з клієнтом - 1 година;

- опрацьовано документи, надані клієнтом, законодавчу базу та правову позицію Верховного Суду, що регулює спірні відносини - 2 години;

- підготовлено процесуальні документи, а саме позовну заяву (витрачено 5 годин), відповідь на відзив (витрачено 3 години).

Загальна погоджена вартість юридичної допомоги на виконання умов договору з урахуванням середньої вартості однієї години роботи адвоката в розмірі 922,40 гривень та кількості часу (загалом витрачено 11 годин часу), витраченого адвокатом у даній справі, складає 10000 гривень.

Проте, на переконання суду, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 10000 гривень є досить завищеними.

Так, зі змісту акту виконаних робіт від 13 липня 2022 року слідує, що адвокатом надавались довірителю такі послуги: консультування та формування позиції; опрацювання законодавчої бази та правових позицій Верховного Суду; підготовка та подання до Вінницького окружного адміністративного суду позовної заяви та відповіді на відзив.

На думку суду, надані адвокатом послуги охоплюються єдиною метою, якою є підготовка до складання позовної заяви, а тому обсяг виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) є неспівмірним із складністю такої роботи (наданих послуг).

Відтак усі послуги, що надавалися на виконання умов договору про надання професійної правничої допомоги, пов`язані із складанням позовної заяви, а тому деталізація (поділ на окремі частини) таких не свідчить про виконання роботи (надання послуг) у більшому обсязі.

Також варто врахувати й те, що відповідь на відзив, що подана представником позивача, не бралась судом до уваги, адже заявами по суті у справах, визначених частиною 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, є позов та відзив на позовну заяву. Відтак, оскільки у цій категорії спорів не передбачено подання відповіді на відзив, тому витрати на підготовку такого процесуального документу не можуть включатися до складу витрат на правову допомогу.

Окрім того, адміністративна справа №148/507/22 розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що свідчить про те, що така справа належить до справ незначної складності, що також вказує на необґрунтовано завищену вартість наданих послуг.

Встановлені обставини вказують на недостатню обґрунтованість розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень, а тому слід дійти висновку, що такий розмір є досить завищеним.

На переконання суду, розмір витрат на професійну правничу допомогу підтверджено у розмірі 1500 гривень, що відповідає вимогам співмірності, розумності та справедливості.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 243, 245, 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 89 від 18 листопада 2021 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити з 06 листопада 2021 року ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в особі відділу обслуговування громадян № 17 Управління обслуговування громадян (місцезнаходження: 21000, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, буд. 7; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 13322403)

Рішення суду в повному обсязі складено 20.12.2022

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович