Справа № 380/7271/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/7271/21 пров. № А/857/13495/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.

Обрізка І.М.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Коморний О.І.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 16 год. 21 хв. 25 липня 2022 року, повне судове рішення складено 29 липня 2022 року, у справі №380/7271/21 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

05.05.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, просив: - визнати протиправною бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо не проведення повного розрахунку (невиплати грошової компенсації при звільненні за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток, невиплати з лютого 2018 року грошового забезпечення з урахуванням розмірів премії військовослужбовцям керівного складу військової прокуратури Західного регіону України та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи) у день виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України ОСОБА_1 з 9 серпня 2019 року по 13 квітня 2021 року; - зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки повного розрахунку (невиплати грошової компенсації при звільненні за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток, невиплати з лютого 2018 року грошового забезпечення з урахуванням розмірів премії військовослужбовцям керівного складу військової прокуратури Західного регіону України та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи) з 10 серпня 2019 року по день фактичного розрахунку 13 квітня 2021 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України з 01 вересня 2016 року, то відсутній факт звільнення позивача з військової служби, оскільки скасовано пункт 11 наказу Міністра оборони України від 24 липня 2019 року № 408 (по особовому складу) про звільнення полковника юстиції ОСОБА_1 з військової служби у запас (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади») та визнано протиправним і скасовано наказ військової прокуратури Західного регіону України від 8 серпня 2019 року № 577к про виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України ОСОБА_1 . Суд першої інстанції зазначив, що в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Суд першої інстанції вказав, що при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки зазначений період з 09.08.2019 по 13.04.2021, за який позивач просить нарахувати і виплатити кошти за несвоєчасний розрахунок при звільненні, входить до періоду який підлягає оплаті як вимушений прогул відповідно до рішення суду від 26.02.2020 у справі 813/2950/16.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на помилковому розумінні природи проходження військової служби і трудових відносин ОСОБА_1 в період 2014 2022 року в Генеральній прокуратурі України (Офісі Генерального прокурора) і військовій прокуратурі Західного регіону України (Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Західного регіону). Скаржник вказує, що позивач з моменту прийняття його на військову службу 3 вересня 2014 року ніколи військових посад не займав, а тому він і не міг поновлюватись на будь-які військовій посаді як військовослужбовець. Скаржник зазначає, що після незаконного звільнення позивача ОСОБА_1 з прокурорської посади 31 серпня 2016 року він мав статус виключно як військовослужбовця, який перебував з 1 вересня 2016 року по 9 серпня 2019 року в розпорядженні відповідних командирів (начальників). Скаржник зазначає, що за обставинами справи № 380/7271/21 мало місце не одне звільнення позивача ОСОБА_1 , а його звільнення спочатку з прокурорської посади, а згодом з військової служби 9 серпня 2019 року. Скаржник вказує, що у справі № 380/7271/21 позивач ОСОБА_1 після його звільнення 9 серпня 2019 року з лав Збройних Сил України з військової служби ніколи не продовжував і не поновлювався на військовій службі, а тому помилкою є твердження, що ОСОБА_1 наразі продовжує проходити військову службу в Збройних Силах України чи будь-якому іншому військовому формуванні.

В судовому засіданні позивач подану апеляційну скаргу підтримав, представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 2 вересня 2014 року наказом Міністра оборони України № 512 ОСОБА_1 прийнятий на військову службу у ЗС України і відряджений в розпорядження Генеральної прокуратури України, а наступного дня (3 вересня 2014 року) наказом Генерального прокурора України №8-вк призначений на посаду першого заступника військового прокурора Західного регіону України (т.1, а.с.74).

09 серпня 2019 року наказом військового прокурора Західного регіону України від 8 серпня 2019 року № 577 к ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України у зв`язку із звільненням з військової служби (т.1, а.с.76).

28 січня 2021 року Восьмий апеляційний адміністративний суд у справі №1340/5099/18 постановив зобов`язати військову прокуратуру Західного регіону України здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з урахуванням встановлених йому розмірів премії військовослужбовцям керівного складу військової прокуратури Західного регіону України та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи з лютого 2018 року.

11 серпня 2020 року Львівський окружний адміністративний суд у справі №1.380.2019.005781 вирішив зобов`язати військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію при звільненні за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та за 2018 рік (38 календарних днів) та 1 календарний день у зв`язку із здаванням крові як донором. Вказане рішення вступило в законну силу.

05 квітня 2021 року Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Західного регіону повідомлено листами №21-ІІ0 вих-21 та №21-ІІІ вих-21 про виконання рішень судів у справах № 1.380.2019.005781 та № 1340/5099/18 та надано розрахунковий лист за квітень 2021 року (т.1, а.с.63,66).

06.04.2021 Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Західного регіону шляхом направлення поштового переводу через 17 відділення Укрпошти у м. Львові в сумі 334 734,32 грн, виконані судові рішення у справах №1.380.2019.005781 і №1340/5099/18, такі отримано позивачем 13 квітня 2021 року (т.1, а.с.69,70).

Вважаючи, що фактичний повний розрахунок відбувся 13 квітня 2021 року, а період затримки повного розрахунку становить з 10 серпня 2019 року до 13 квітня 2021 року, ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа №120/3857/19-а).

Відповідно до статті 116 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року у справі №1.380.2019.005781, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року, визнано протиправною бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо не надання ОСОБА_1 у зв`язку із здаванням крові як донором 1 (одного) додаткового дня відпочинку із збереженням середнього заробітку, який за його бажанням не приєднаний що щорічної основної відпустки за 2018 рік. Визнано протиправною бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку 09.08.2019 на день виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України. Визнано протиправною бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні з військової служби за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та за 2018 рік (38 календарних днів) та 1 календарний день у зв`язку із здаванням крові як донором. Зобов`язано військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію при звільненні за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та за 2018 рік (38 календарних днів) та 1 календарний день у зв`язку із здаванням крові як донором.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2021 року у справі № 1340/5099/18 скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року та позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправними та скасовано накази військового прокурора Західного регіону України від 26.02.2018 №119к, від 27.03.2018 №167к, від 26.02.2018 №120к та від 27.03.2018 №166к. Зобов`язано Військову прокуратуру Західного регіону України здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з урахуванням встановлених йому розмірів премії військовослужбовцям керівного складу Військової прокуратури Західного регіону України та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи з лютого 2018 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Саме виконання Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Західного регіону вказаних судових рішень, на переконання позивача, є підставою для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

У вказаних справах №1.380.2019.005781 та №1340/5099/18 судами встановлено, що Наказом Генерального прокурора України від 31.08.2016 № 359-вк ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника військового прокурора західного регіону України на підставі пункту 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» та зараховано в розпорядження Генерального прокурора України.

Наказом Генерального прокурора України від 04.10.2016 № 412-вк позивача направлено в розпорядження військового прокурора Західного регіону України до вирішення питання щодо проходження військової служби.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 24.07.2019 №408, відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військових обов`язок і військову службу полковника юстиції» ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні військового прокурора Західного регіону України, колишнього першого заступника військового прокурора Західного регіону України, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «і» у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною 3 або 4 статі 1 Закону України «Про очищення влади».

На підставі вказаного наказу №408, наказом військового прокурора Західного регіону України від 08.08.2019 №577к, полковника юстиції ОСОБА_1 виключено з 09.08.2019 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, усіх видів забезпечення, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас відповідно до підпункту «і» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади») та направлено до Личаківсько-Залізничного ОРВК м. Львова Львівської області для постановки на військовий облік.

Таким чином, нарахування та в подальшому виплата сум грошового забезпечення позивачу за вказаними судовими рішеннями у справах №1.380.2019.005781 та №1340/5099/18 безпосередньо пов`язані з фактом звільнення позивача з військової служби у запас, яке перебувало у причинно-наслідковому зв`язку з звільненням позивача з посади першого заступника військового прокурора західного регіону України на підставі пункту 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Разом з тим, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 813/2950/16, в частині залишеній без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року та постановою Верховного Суду від 09.06.2021, визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 31 серпня 2016 року №359-вк про звільнення полковника юстиції ОСОБА_2 з посади першого заступника військового прокурора Західного регіону України на підставі пункту 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» та зарахування у розпорядження Генерального прокурора України. Поновлено ОСОБА_2 на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України з 01 вересня 2016 року.

Наказом №372к від 12.10.2021 ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України з 01.09.2016. Підставою зазначено рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.02.2020, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2020, постанову Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.06.2021 у справі №813/2950/16 (т.1, а.с.147).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2022 року у справі № 813/2950/16 стягнуто зі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.08.2019 по 26.02.2020 в розмірі 286 535,55 грн (двісті вісімдесят шість тисяч п`ятсот тридцять п`ять гривень 55 коп.) з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

При цьому, судом у вказаній справі встановлено, що позивачу у період перебування у розпорядженні нараховувалось грошове забезпечення за посадою першого заступника військового прокурора Західного регіону України з 01.09.2016 року по 09.08.2019 із відповідним збереженням матеріального і грошового забезпечення у період його тимчасової непрацездатності та перебування у щорічних оплачуваних відпустках.

Також зазначено, що за час перебування позивача у розпорядженні, перебування ним у щорічних відпустках та в стані тимчасової непрацездатності за ним зберігалися передбачені виплати грошового та матеріального забезпечення за посадою першого заступника військового прокурора Західного регіону України, окрім того приведеними судовими рішеннями поновлено порушене право позивача щодо недоотриманих ним певних виплат грошового забезпечення. Також у вказаний період на відповідача було покладено виконання обов`язків військової служби у межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої перебував позивач, що в свою чергу виключає застосування до відповідача умов матеріальної відповідальності за період з 01.09.2016 по 09.08.2019, позаяк позивач не зазнав майнової шкоди у вигляді втраченого грошового забезпечення за цей період у зв`язку із звільненням з посади та зарахуванням його у розпорядження.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції у справі № 813/2950/16 дійшов висновку, що 09.08.2019 є останнім днем перебування позивача у списках особового складу військової прокуратури Західного регіону України, а тому період вимушеного прогулу позивача починає свій перебіг з наступного дня, який слідує за днем видачі наказу про виключення позивача зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, тобто з 10.08.2019.

Таким чином, у справі №813/2950/16 суди дійшли висновку про наявність підстав для застосування умов матеріальної відповідальності роботодавця за вимушений прогул, визначеної статтею 235 Кодексу законів про працю України у зв`язку наявністю майнової шкоди у вигляді втраченого позивачем грошового забезпечення за період із дати виключення позивача зі списків особового складу включно по дату ухвалення судового рішення про поновлення позивача на займаній посаді.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач пояснив, що на даний час пройшов оцінювання в межах реформування органів прокуратури, має бажання продовжувати здійснювати функції за посадою в органах прокуратури.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 вказала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений ч.2 ст.235 КЗпП України, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений ст.117 цього Кодексу, мають різну правову природу.

Середній заробіток за ч.2 ст.235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло в працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

В свою чергу, середній заробіток за ст.117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника.

Отже, положеннями статей 117, 235 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за певний час задля компенсації працівнику втрат від неотримання зарплати чи неможливості бути працевлаштованим.

Однак за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки такі мають різні підстави застосування, а одночасне стягнення буде неспівмірним з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 05 серпня 2020 року у справі № 686/20491/18, від 15 червня 2022 року у справі №280/880/21, від 29 вересня 2020 року у справі № 826/1659/17.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач просить, фактично, стягнути середній заробіток у подвійному розмірі за один період, який є періодом прогулу, що констатовано судовим рішення, за позовом позивача про незаконне звільнення, що не відповідає змісту КЗпП України, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року у справі №380/7271/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 19.12.2022 згідно з ч.3 ст.321 КАС України