Справа № 140/6119/22
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2022 року ЛуцькСправа № 140/6119/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) (далі - відповідач) про:

- визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати при звільненні компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період 2013-2016 роки;

- зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період 2013-2016 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу за контрактом в Луцькому прикордонному загоні Північного регіонального управління ДПС України.

Наказом начальника Північного регіонального управління від 24.11.2016 №283-ос позивача звільнено з військової служби в запас, а наказом від 01.12.2016 №279-ос виключено зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення.

При звільненні з військової служби відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за період 2013-2016 роки.

Крім того, позивач вказує, що в 2016 році в період проходження позивачем військової служби в Луцькому прикордонному загоні Північного регіонального управління ДПС України, йому щомісяця нараховувалася щомісячна додаткова грошова винагорода передбачена постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 (далі - Постанова №889), яка не враховувалась відповідачем до складу місячного грошового забезпечення при виплаті одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Отже, для нього, як військовослужбовця Державної прикордонної служби за контрактом щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою №889 у розумінні положень статті 9 Закону №2011-XII та Постанови №1294 була одним із підвидів щомісячного додаткового виду грошового забезпечення, оскільки виплачувалася щомісяця і мала фіксований розмір у відсотковому відношенні.

Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за 2013-2016 роки протиправними та такими, що порушують його законні права та інтереси.

З наведених підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, відповідно до приписів статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Представник відповідача у відзиві на позов від 27.10.2022 №14/9452-22-Вих. (а.с.44-49) заперечив щодо заявлених позовних вимог, вважає їх безпідставним та такими, що не підлягають до задоволення. Щодо вимоги позивача про виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за період 2013-2016 роки зазначив, що в період проходження військової служби позивач не звертався до керівництва прикордонного загону у встановленому порядку (з рапортом) про отримання такої відпустки, або заміни її на грошову компенсацію, в тому числі при звільненні. Відповідно, начальник прикордонного загону, не затверджував графік відпусток в частині надання щорічної додаткової відпустки позивачу, передбаченої п. 4 ст. 10-1 вищевказаного Закону за 2013-2016 роки, та, як наслідок, керівництвом наказ про надання відпустки військовослужбовцю або заміни на грошову компенсацію замість не отриманої відпустки не видавався.

Крім того, зазначив, що оскільки нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" позивачу станом на день розгляду справи не відбулося, то вимога нарахувати грошову компенсацію з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 є передчасною.

Крім того, у відзиві представник відповідача вказав, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, передбачений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

З наведених підстав просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши письмові докази та пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1999 року по 2016 рік проходив військову службу в підрозділах Державної прикордонної служби України, що підтверджується послужним списком позивача (а.с.7-14).

Наказом начальника Північного регіонального управління від 24.11.2016 №283-ос " з прапорщиком ОСОБА_1 , інспектором прикордонної служби 2 категорії - дозиметристом 4 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІІІ категорії (тип Б) припинено (розірвано) контракт та звільнено зі служби за пунктом «е» (через службову невідповідність) частини 6 із застосуванням частини 8 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" в запас Збройних Сил України без права носіння військової форми одягу (а.с.6).

Наказом начальника Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління ДПС України від 01.12.2016 №279-ос "По особовому складу" прапорщика ОСОБА_1 , з 01.12.2016 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини без права носіння військової форми одягу (а.с.6).

На запит адвоката позивача Сергія Каверіна, ІНФОРМАЦІЯ_2 Волинським загоном Західного регіонального управління ДПС України листом від 22.11.2021 №11/12408 надано інформацію про те, що додаткова відпустка передбачена п. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 позивачу у 2013 році не надавалась, грошова компенсація не виплачувалась. Крім того зазначено, що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду та виплата грошової компенсації не передбачені (а.с.22).

Отже, судом встановлено, що під час проходження позивачем військової служби у 6 прикордонному Волинському загоні ДПС України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахування і виплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за період 2013-2016 роки не здійснювалась, що не заперечується відповідачем.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відносини щодо соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей врегульовані Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ.

Вищевказаний Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно із статтями 1, 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до п. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Згідно з абз. 3 п. 4 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 затверджено Перелік військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служб, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатками 2 5. Вказаною постановою Уряду затверджено Порядок надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що додається.

Відповідно до додатку 4 Переліку військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку, затвердженою постановою КМУ № 702 військовослужбовцям, які проходять службу у підрозділах, що виконують завдання з охорони державного кордону органів Держприкордонслужби на посадах інспектора прикордонної служби 1, 2 та 3 категорії встановлено додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.

Відповідно до п. І Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.

Відповідно до п. 11 вказаного Порядку в інших випадках щорічна додаткова відпустка надасться в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.

Як вбачається з послужного списку позивача, ОСОБА_1 упродовж 1999-2016 років проходив військову службу у підрозділах ДПС на різних посадах прикордонної служби, зокрема з 2013 по 2016 роки на посадах прикордонної служби 2 та 3 категорії:

- з 26.04.2013 по 13.03.2015 інспектором прикордонної служби 3 категорії 1 групи інспекторів прикордонної служби 1 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип Б) Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України;

- з 13.03.2015 по 13.05.2015 інспектором прикордонної служби 3 категорії 3 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІІІ категорії (тип Б) Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України;

- з 13.05.2015 по 29.07.2016 інспектором прикордонної служби 3 категорії помічником гранатометника 3 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІІІ категорії (тип Б) Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України;

- з 29.07.2016 по 01.12.2016 інспектором прикордонної служби 2 категорії дозиметристом 4 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІІІ категорії (тип Б) Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Таким чином, позивач упродовж 2013 - 2016 років проходив військову службу на посадах, які надають право на щорічну додаткову відпустку передбачену п. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", і відповідачем цей факт не заперечується, разом з тим така відпустка позивачу не надавалась, грошова компенсація не виплачувалась.

Відповідно до п. 8, 14, 17-19 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

З вищенаведених норм законодавства слідує, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.202 №702 за період 2013-2016 роки.

Припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у рішенні від 16.05.2019 по зразковій справі № 620/4218/18 (щодо прав учасників бойових дій на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки), яке постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 рішення від 16.05.2019 залишено без змін.

При вирішенні даного спору, в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.202 №702.

У пункті 293 "Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України", затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009, також вказано, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Таким чином суд дійшов висновку про те, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період 2013-2016 роки, у зв`язку із чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

У свою чергу, позовні вимоги, що стосуються нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період 2013-2016 роки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 суд вважає передчасними, оскільки факту нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" позивачу станом на день розгляду справи не відбулося, у зв`язку з чим спір щодо включення до складу місячного грошового забезпечення позивача щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 не виник, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

У порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє. Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №7 від 20.05.2013 резолютивна частина рішення суду не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

При цьому суд не бере до уваги пояснення представника відповідача про те, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, передбачений ч.5 ст.122 КАС України з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

При цьому КАС України не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення) військовослужбовцю, з огляду на що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню ч.2 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

Однак, 19.07.2022 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352, яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю.

Зокрема, відповідно до ст. 233 КЗпП України в редакції Закону України № 2352-ІХ від 01.07.2022 працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відтак, на підставі змін, внесених до статті 233 КЗпП України Законом України №2352-ІХ від 1 липня 2022 року, строк звернення до суду з вимогами про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, слід обчислювати з моменту набрання ним Законом чинності - 19.07.2022, відтак вказаний строк закінчився 20.10.2022.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом 15.09.2022, а тому не пропустив строк звернення до суду визначений ч.2 ст.233 КЗпП України.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірність своєї бездіяльності щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за 2013-2016 роки, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Керуючись статтями 243-246, 255, 257, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність 6 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період 2013-2016 роки.

Зобов`язати 6 прикордонний Волинський загін Державної прикордонної служби України (військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період 2013-2016 роки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: НОМЕР_3 прикордонний Волинський загін (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , ).

Головуючий-суддя Т.М. Димарчук