Справа № 380/159/22
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2022-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/159/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Максимович А.Я.,

представника відповідача Дорош А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «КРАМАР ЛТД» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «КРАМАР ЛТД» , місцезнаходження: 79040, м. Львів, вул. Данила Апостола, буд. 16, літ. Х-1 (далі позивач; ТзОВ «КРАМАР ЛТД») до Головного управління ДПС у Львівській області , місцезнаходження: 79003, м. Львів, вул.Стрийська, 35 (далі відповідач; ГУ ДПС у Львівській області), в якій позивач просить:

- визнати протиправними та скасувати прийняті Головним управлінням ДПС у Львівській області за результатами акта перевірки від 16.09.2021 №17958/13-01-07-05/38978420 податкові повідомлення-рішення: № 24886/13-01-07-05 від 10.11.2021 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на прибуток приватних підприємств на суму 165609,00 грн та №24890/13-01-07-05 від 10.11.2021 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) та застосування штрафних (фінансових) санкцій загалом на суму 293335,83 грн.

Ухвалою від 10.01.2022 суддя прийняла позовну заяву до розгляду й відкрила провадження у справі.

Ухвалою від 14.02.2022 суд продовжив ГУ ДПС у Львівській області строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою від 13.07.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при прийнятті податкового повідомлення-рішення від 10.11.2021 № 24886/13-01-07-05 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на прибуток приватних підприємств на суму 165609,00 грн відповідач безпідставно не врахував укладену між сторонами додаткову угоду до договору, якою строк позовної давності збільшено до семи років, та дійшов до необґрунтованого висновку про визнання заборгованості безнадійною через сплив строків позовної давності.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 10.11.2021 №24890/13-01-07-05 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) та застосування штрафних (фінансових) санкцій, то позивач вказав, що господарські операції між ним та ТзОВ «РОЗФУД» підтверджені документально та фактично здійснені з метою використання отриманих позивачем благ у власній господарській діяльності.

16.02.2022 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що додаткова угода, на яку посилається позивач, не може вважатись належним та допустимим доказом збільшення позовної давності, оскільки така не надана під час проведення перевірки та її наявність не спростовано шляхом подання заперечення на акт перевірки. Відтак податкове повідомлення-рішення від 10.11.2021 № 24886/13-01-07-05 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на прибуток приватних підприємств на суму 165609,00 грн є правомірним.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 10.11.2021 №24890/13-01-07-05 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) та застосування штрафних (фінансових) санкцій, то представник відповідача вказав, що надані позивачем на підтвердження реальності господарських операцій на підставі договору поставки від 10.04.2019 №10/04/2019 документи містять недоліки. Окрім цього, позивачем не надано документів щодо відрядження працівників підприємства у м. Київ для складання договору та специфікацій, отримання ТМЦ. Не надано також і ТТН чи інших документів щодо транспортування товару від ТЗОВ «РОЗФУД». Позивач не надав письмової згоди орендодавця для встановлення дверей в орендованому приміщенні. Підсумовуючи представник відповідача зазначив про відсутність підтвердження фактичного придбання ТМЦ у ТзОВ «РОЗФУД», а відтак і про безпідставне формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість по податкових накладних з ТзОВ «РОЗФУД».

20.06.2022 представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що посадові особи не складали актів про відмову надати до перевірки окремих первинних документів, що свідчить про необґрунтованість доводів представника відповідача про ненадання додаткової угоди під час проведення перевірки. Решта доводів відповідають аргументам, викладеним у позовній заяві.

30.06.2022 представник відповідача подала до суду заперечення, в яких здійснила посилання на судову практику.

20.09.2022 представник позивача подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила ті ж доводи, що й у попередніх заявах по суті справи.

У судове засідання позивач явку представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.

У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечила. Просила суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Посадові особи ГУ ДПС у Львівській області провели документальну планову виїзну перевірку ТзОВ «Крамар ЛТД», за результатами якої склали акт від 16.09.2021 №17958/13-01-07-05/38978420 «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТзОВ «Крамар ЛТД» за період діяльності з 01 квітня 2018 року по 30 червня 2021 року, з метою дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби та за період діяльності з 01 квітня 2018 року по 30 червня 2021 року щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Акт перевірки від 16.09.2021), в якому зафіксовано порушення позивачем, зокрема:

- пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України; пунктів 5, 7 Наказу Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід»»; Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV; Наказу Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.02.2013 за №336/22868 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», в результаті чого підприємством занижено податок на прибуток у сумі 165609,00 грн за II кв. 2021 року;

- пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого підприємством занижено податок на додану вартість у сумі 234668,66 грн за липень 2020 року.

На підставі Акта перевірки від 16.09.2021, за порушення позивачем пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України; пунктів 5, 7 Наказу Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід»»; Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV; Наказу Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.02.2013 за №336/22868 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», в результаті чого підприємством занижено податок на прибуток у сумі 165609,00 грн за II кв. 2021 року, відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення від 10.11.2021 № 24886/13-01-07-05 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на прибуток приватних підприємств на суму 165609,00 грн.

На підставі Акта перевірки від 16.09.2021, за порушення позивачем пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого підприємством занижено податок на додану вартість у сумі 234668,66 грн за липень 2020 року, відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення від 10.11.2021 №24890/13-01-07-05 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) та застосування штрафних (фінансових) санкцій загалом на суму 293335,83 грн.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення від 10.11.2021 № 24886/13-01-07-05 та від 10.11.2021 №24890/13-01-07-05 протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Оцінюючи правомірність податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області від 10.11.2021 № 24886/13-01-07-05 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на прибуток приватних підприємств на суму 165609,00 грн, суд зазначає таке.

Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 134.1.1. пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень вказаного Кодексу.

Базою оподаткування таким податком, відповідно до пункту 135.1. статті 135 ПК України, є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 вказаного Кодексу з урахуванням положень вказаного Кодексу.

Відповідно до пункту 137.1 статті 137 ПК України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 вказаного Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 вказаного Кодексу.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначено «Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за №860/4153 (далі - Положення № 290).

Відповідно до пунктів 5, 7 Положення № 290 дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена. Критерії визнання доходу, наведені в Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій).

Визнані доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи.

Дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) - загальний дохід (виручка) від реалізації продукції, товарів, робіт або послуг без вирахування наданих знижок, повернення раніше проданих товарів та непрямих податків і зборів (податку на додану вартість, акцизного збору тощо).

Пунктом 21 Положення № 290 визначено, що дохід відображається в бухгалтерському обліку в сумі справедливої вартості активів, що отримані або підлягають отриманню.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК України. Згідно з пунктом 44.1 вказаної статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим зазначеного пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 996-XIV).

Стаття 1 Закону України № 996-XIV дає визначення термінам:

- господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства;

- первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України № 996-XIV).

Згідно з Актом перевірки від 16.09.2021 перевіркою встановлено заниження позивачем задекларованих показників у рядку 2120 Звіту про фінансові результати «Інші операційні доходи» зі ІІ кв. 2021 у сумі 920050,00 грн, а саме: ТзОВ «КРАМАР ЛТД» не включило до складу «Інші операційні доходи» (рядок) 2120 Звіту про фінансові результати за ІІ кв. 2021 року суму безнадійної кредиторської заборгованості у розмірі 920050,00 грн контрагенту ОСОБА_1 (по договору від 21.06.2016 №2016/05) у сумі 920050,00 грн, що обліковувалась на бухгалтерському рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» станом на 30.06.2021 та виникла станом на 01.01.2017 у сумі 920050,00 грн. Згідно з наданою до перевірки картки рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» по контрагенту ФОП ОСОБА_1 (по договору від 21.06.2016 №2016/05) за період з 01.01.2017 по 10.06.2021 розрахунки не здійснювались. На підставі цих обставин відповідач сформував висновок про заниження позивачем податку на прибуток у сумі 165609,00 грн за II кв. 2021 року.

Оцінюючи аргументи позивача щодо безпідставності сформованого контролюючим органом висновку, суд виходить з такого.

Суд встановив, що 21.03.2016 між ФОП ОСОБА_1 (Продавець) та ТзОВ «Крамар ЛТД» (Покупець) укладено договір купівлі-продажу товарів № 2016/05 (далі Договір від 21.03.2016).

Згідно з пунктом 1.1. Договору від 21.03.2016 в порядку та на умовах, визначених у такому Договорі, Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти у свою власність та оплатити Товар в кількостях та за ціною (вартістю), що наводяться у видаткових накладних, які підписуються та скріплюються печатками обох Сторін та є невід`ємною частиною вказаного Договору.

Оплата вартості (ціни) Товару здійснюється Покупцем на умовах оплати вартості (ціни) Товару з моменту підписання обома сторонами видаткової накладної та фактичного отримання Товару Покупцем.

На виконання умов Договору від 21.03.2016 ФОП ОСОБА_1 впродовж березня - грудня 2016 року відвантажив ТзОВ «Крамар ЛТД» товар, що підтверджується наступними видатковими накладними:

- № РН-0000015 від 21.03.2016; № РН-0000039 від 19.04.2016; № РН-0000042 від 21.04.2016; № РН-0000046 від 28.04.2016; № РН- 0000048 від 29.04.2016; № РН-0000059 від 12.05.2016; № РН-0000063 від 16.05.2016; № РН-0000066 від 16.05.2016; № РН-0000067 від 18.05.2016; № РН-0000068 від 20.05.2016; № РН-0000070 від 23.05.2016; № РН-0000071 від 24.05.2016; № РН- 0000072 від 25.05.2016; № РН-0000074 від 26.05.2016; № РН-0000075 від 27.05.2016; № РН-0000077 від 01.06. 2016; № РН-0000078 від 02.06. 2016; № РН-0000081 від 07.06. 2016; № РН-0000087 від 21.06. 2016; № РН-0000090 від 21.06. 2016; № РН-0000092 від 21.06. 2016; № РН-0000093 від 22.06. 2016; № РН-0000095 від 24.06. 2016; № РН- 0000100 від 27.06. 2016; № РН-0000101 від 29.06. 2016; № РН-0000102 від 30.06. 2016; № РН-0000104 від 04.07. 2016; № РН-0000115 від 14.07. 2016; № РН-0000126 від 4.08. 2016; № РН-0000134 від 9.08. 2016; № РН-0000135 від 15.08. 2016; № РН-0000136 від 22.08. 2016; № РН-0000137 від 22.08. 2016; № РН-0000139 від 26.08. 2016; № РН- 0000140 від 30.08. 2016; № РН-0000141 від 30.08. 2016; № РН-0000142 від 01.09.2016; № РН-0000143 від 02.09.2016; № РН-0000144 від 06.09.2016; № РН-0000145 від 07.09.2016; № РН-0000147 від 08.09.2016; № РН-0000146 від 08.09.2016; № РН-0000147 від 08.09.2016; № РН-0000148 від 08.09.2016; № РН-0000149 від 14.09.2016; № РН- 0000150 від 14.09.2016; № РН-0000151 від 16.09.2016; № РН-0000152 від 16.09.2016; № РН-0000153 від 19.09.2016; № РН-0000154 від 20.09.2016; № РН-0000155 від 22.09.2016; № РН-0000156 від 23.09.2016; № РН-0000157 від 26.09.2016; № РН-0000158 від 28.09.2016; № РН-0000159 від 30.09.2016; № РН-0000160 від 03.10. 2016; № РН- 0000161 від 05.10.2016; № РН-0000162 від 06.10. 2016; № РН-0000163 від 10.10. 2016; № РН-0000164 від 12.10.2016; № РН-0000165 від 17.10. 2016; № РН-0000166 від 20.10. 2016; № РН-0000167 від 24.10.2016; № РН-0000167 від 24.10. 2016; № РН-0000168 від 26.10. 2016; № РН-0000169 від 31.10.2016; № РН-0000170 від 01.11.2016; № РН- 0000171 від 03.11.2016; № РН-0000172 від 07.11.2016; № РН-0000173 від 09.11.2016; № РН-0000174 від 11.11.2016; № РН-0000175 від 14.11.2016; № РН-0000176 від 15.11.2016; № РН-0000177 від 18.11.2016; № РН-0000178 від 22.11.2016; № РН- 0000179 від 24.11.2016; № РН-0000180 від 28.11.2016; № РН-0000182 від 30.11.2016; № РН-0000181 від 30.11.2016; № РН-0000183 від 02.12.2016; № РН-0000184 від 06.12.2016; № РН-0000185 від 09.12.2016; № РН-0000186 від 12.12.2016; № РН-0000187 від 15.12.2016; № РН-0000188 від 19.12.2016; № РН-0000189 від 19.12.2016; № РН-0000190 від 21.12.2016; № РН-0000191 від 23.12.2016; № РН-0000192 від 26.12.2016; № РН-0000193 від 28.12.2016; № РН-0000194 від 28.12.2016.

Позивач частково оплатив отриманий на підставі вказаних видаткових накладних товар, що підтверджується банківськими виписками по особовому рахунку ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 31.12.2016.

Згідно з наданим позивачем розрахунками з контрагентом ФОП ОСОБА_1 по Договору від 21.03.2016 за період з 01.01.2016 по 30.06.2021 кредиторська заборгованість ТзОВ «Крамар ЛТД» складає 920050,02 грн.

Формуючи висновок про не включення позивачем до складу «Інші операційні доходи» (рядок) 2120 Звіту про фінансові результати за ІІ кв. 2021 року суми безнадійної кредиторської заборгованості у розмірі 920050,00 грн, відповідач виходив з того, що така заборгованість виникла станом на 01.01.2017 і упродовж 3-річного строку позовної давності до 10.06.2021 погашена не була.

Ревізуючи такий висновок контролюючого органу на предмет відповідності нормам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, суд вважає за необхідне визначити таке.

Відповідно до підпункту «а» підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК України безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак: заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.

Для кваліфікації заборгованості безнадійною за цією ознакою обов`язковим є встановлення факту спливу позовної давності за зобов`язаннями, з приводу яких виникла така заборгованість.

Суд вказує на те, що питання строків позовної давності врегульоване положеннями Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV (далі ЦК України).

Так, стаття 256 ЦК України дефініціює позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд зазначає, що у відповідності до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Отже, позовна давність тривалістю у три роки може бути збільшена за домовленістю сторін.

Суд встановив, що у Договорі від 21.03.2016 не визначено строку позовної давності, тобто підлягали застосуванню положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності тривалістю у три роки.

Натомість, 06.04.2016 між ФОП ОСОБА_1 (Продавець) та ТзОВ «Крамар ЛТД» (Покупець) укладено Додаткову угоду №1 до Договору від 21.03.2016, згідно з якою Сторони погодили доповнити Розділ 7. Договору від 21.03.2016 пунктом 7.4. та викласти його в такій редакції: «Сторони дійшли згоди, що строк позовної давності щодо зобов`язань сторін за цим договором становить сім років».

З приводу заперечень відповідача на неподання під час перевірки такої додаткової угоди, то суд зазначає таке.

Питання надання платниками податків документів до перевірки врегульовано статтею 85 ПК України, пунктом 85.2 якої передбачено, що платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам органів державної податкової служби у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Відповідно до пункту 44.6 статті 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 вказаної статті платник податків не надає посадовим особам органу державної податкової служби, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Позивач вказав, що усі запитувані в усному порядку посадовими особами контролюючого органу документи були надані ним під час перевірки. У пункті 2.7 (сторінка 6) Акту перевірки від 16.09.2021 зафіксовано таке: «Платнику податків ТзОВ «КРАМАР ЛТД» надано запит від 16.08.2021 №23829/6/13-01-07-05 «Про надання документів та інформації». Документи та інформація надані.» Разом з цим, на сторінці 14 Акта перевірки від 16.09.2021 міститься запис про те, що посадові особи не надали належним чином завірених копій документів та пояснень.

Відтак слушними є зауваження представника позивача про те, що Акт перевірки від 16.09.2021 містить суперечності щодо належного виконання платником податку обов`язку подання документів.

Додаючи до наведеного, суд зазначає, що відповідно до пункту 85.6 статті 85 ПК України у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.

Суд наголошує, що відповідач не надав доказів складення акта, який би зафіксував факт відмови позивача від надання копій документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу, що вкотре підтверджує доводи позивача про відсутність доказів, зі сторони контролюючого органу, про ненадання під час перевірки Додаткової угоди №1 від 06.04.2016 до Договору від 21.03.2016.

Суд відхиляє аргументи сторони відповідача про ненадання такої угоди до заперечень на акт перевірки, оскільки з урахуванням положень пункту 86.7 статті 86 ПК України, нереалізація такого права щодо подання окремих документів не може самостійно свідчити про їх відсутність у такого платника податків.

У цьому контексті суд враховує висновки Верховного Суду про те, що законодавцем передбачено право платника податків надати контролюючому органу документи, які були відсутні під час перевірки (постанови Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №802/1069/13-а, від 01.04.2020 у справі №640/637/19).

Зважаючи на викладене, враховуючи положення Додаткової угоди №1 до Договору від 21.03.2016, суд погоджується із аргументами позивача про те, що строк позовної давності, визначений сторонами у зобов`язанні не сплинув, а тому заборгованість (яка згідно з висновком відповідача виникла 01.01.2017) задекларована позивачем по рахунку 631 «Розрахунки із вітчизняними постачальниками» у розмірі 920050,00 грн у відповідності до підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК України не можна вважати безнадійною, що не зумовило сплати податку на прибуток.

Підсумовуючи наведене, суд вважає безпідставним та необґрунтованим висновок відповідача про заниження позивачем податку на прибуток у сумі 165609,00 грн за II кв. 2021 року.

Таким чином, прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення від 10.11.2021 №24886/13-01-07-05 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на прибуток приватних підприємств на суму 165609,00 грн не відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Оцінюючи правомірність податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області від 10.11.2021 №24890/13-01-07-05 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) та застосування штрафних (фінансових) санкцій загалом на суму 293335,83 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 137.1 статті 137 ПК України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 вказаного Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 вказаного Кодексу.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначено «Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за №860/4153 (далі - Положення № 290).

Відповідно до пунктів 5, 7 Положення № 290 дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена. Критерії визнання доходу, наведені в Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій).

Визнані доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи.

Дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) - загальний дохід (виручка) від реалізації продукції, товарів, робіт або послуг без вирахування наданих знижок, повернення раніше проданих товарів та непрямих податків і зборів (податку на додану вартість, акцизного збору тощо).

Пунктом 21 Положення № 290 визначено, що дохід відображається в бухгалтерському обліку в сумі справедливої вартості активів, що отримані або підлягають отриманню.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК України. Згідно з пунктом 44.1 вказаної статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пунктом 44.6 статті 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в пункті 86.7 статті 86 вказаного Кодексу платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає в порядку пункту 86.7 статті 86 вказаного Кодексу документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки, такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 996-XIV).

Стаття 1 Закону України № 996-XIV дає визначення термінам:

- господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства;

- первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону України № 996-XIV первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Поряд з цим, згідно з абзацом другим пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 вказаного Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 вказаного Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 вказаного Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 вказаного Кодексу.

У пункті 123.1 статті 123 ПК України встановлено, що вчинення платником податків діянь, що зумовили визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2 (крім випадків зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларованої до повернення з бюджету у зв`язку із використанням права на податкову знижку), 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 ПК України, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 10 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Згідно з пунктом 123.2 статті 123 ПК України діяння, передбачені пунктом 123.1 цієї статті, вчинені умисно, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Відповідно до пункту 1.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог вказаного Положення.

Пункт 2 вказаного Положення передбачає, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

За змістом наведених правових норм податковий кредит для визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника.

Щодо фінансово-господарських взаємовідносин ТзОВ «КРАМАР ЛТД» з ТзОВ «РОЗФУД» суд встановив наступні обставини.

10.04.2019 між ТзОВ «Крамар ЛТД» в особі директора Крамара Д.В. (Покупець) та ТзОВ «РОЗФУД» () в особі директора Розумного О.В. (Постачальник) укладено договір поставки (довгостроковий) № 10/04/2019 (далі Договір від 10.04.2019), згідно з умовами якого Постачальник зобов`язується передати (поставити) у власність Покупця у визначені Договором строки Товар, а Покупець зобов`язується прийняти вказаний Товар і сплатити за нього обумовлену грошову суму.

Згідно з пунктом 1.2. Договору від 10.04.2019 предметом поставки є Товар, перелік якого, та термін поставки, зазначається у рахунках-фактурах, видаткових накладних або специфікаціях до Договору, або в інших документах, підписаних Сторонами, які є невід`ємними частинами даного Договору.

Пунктом 3.2 Договору визначено, що постачання здійснюється самовивозом зі складу Постачальника або на умовах доставки до складу Покупця чи на визначену адресу (адреса вказується на кожну поставку у Додатку (специфікації) до Договору) на умовах: EXW - склад Постачальника, згідно правил ІНКОТЕРМС-2010; EXW - склад транспортної компанії (Нова пошта, Делівері, CAT, Інтайм, Нічний Експрес і т.д.) згідно правил ІНКОТЕРМС-2010; якщо інше не вказано у специфікаціях до даного Договору.

Пунктом 3.4. Договору передбачається також можливість здійснення поставки Товару на склад Покупця транспортом Постачальника.

Відповідно до Специфікації № 1 до Договору від 10.04.2019 Покупцем замовлено:

- автоматичні відкатні морозильні двері в кількості 5 шт., ціна без ПДВ 896375,00 грн;

- доставку і монтаж в м. Львів 7-ми дверей, ціна без ПДВ становить 17675,00 грн.

Всього на суму 1096860,00 грн з яких: вартість Товарів/послуг без ПДВ становить 914050,00 грн, ПДВ - 182810,00 грн.

Умови оплати: 30% - передплата, 20% - перед відправкою, 30% - після монтажу, 20% - протягом 10 банківських днів після завершення монтажних робіт.

Згідно зі Специфікацією № 2 до Договору від 08.08.2019 Покупцем замовлено:

- маятникові двері, проріз: 1500*2100 мм, потрійний відбійник в кількості 1 шт., ціна без урахування ПДВ 30 166,67 грн;

- маятникові двері проріз: 800*2100 мм, потрійний відбійник в кількості 1 шт., ціна без урахування ПДВ 22 916,67 грн.

Всього на суму: 63700,00 грн, з яких: вартість Товарів без ПДВ становить 53083,33 грн, ПДВ - 10616,67 грн.

Умови оплати: 60% - передплата, 30% - перед відправкою, 10% - після монтажу протягом 10 банківських днів.

На виконання умов Договору від 08.08.2019 ТзОВ «РОЗФУД» здійснило поставку замовлених позивачем Товарів, що підтверджується такими документами:

- рахунками-фактурами: № СФ - 0000073 від 24.04.2019 на суму 1096860,00 грн; № СФ-000227 від 03.12.2019 на суму 206299,99 грн; № СФ-000228 від 03.12.2019 на суму 63700,00 грн; № СФ -0000022 від 30.01.2020 на суму 73002,00 грн;

- видатковими накладними: № PH-0000029 від 08.01.2020 на суму 1075650,00 грн; №PH-0000088 від 22.01.2020 на суму 206299,99 грн; № PH-0000032 від 29.06.2021 на суму 63700,00 грн; № PH-0000115 від 17.03.2020 на суму 73002,00 грн;

- платіжними дорученнями: № 1967 від 07.05.2019 на суму 300000,00 грн; №2775 від 26.12.2019 на суму 796860,00 грн; № 2774 від 26.12.2019 на суму 206299,99 грн; № 2779 від 26.12.2019 на суму 31850,00 грн; № 5674 від 29.06.2021 на суму 31850,00 грн; № 2984 від 14.02.2020 на суму 73002,00 грн;

- актом здачі-прийняття робіт (про надання послуг) згідно рахунку № СФ-0000073 від 24.04.2019;

- податковими накладними: № 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36 від 26.12.2019; № 1 від 07.05.2019; №19 від 14.02.2020; №1 від 29.06.2021;

- карткою розрахунку з контрагентом ТзОВ «РОЗФУД» за період 01.01.2019 -31.12.2021, яка підтверджує проведення розрахунків між сторонами.

Відповідач сформував висновок про порушення позивачем пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, зокрема, у зв`язку з відсутністю у видаткових накладних ідентифікації осіб, які одержали товар. З цього приводу суд зазначає таке.

Як встановив суд, Договір від 10.04.2019 від імені ТзОВ «Крамар ЛТД» підписав директор Крамар Д.В. Представник позивача пояснила, що у видаткових накладних на отримання товару також підписувався директор ТзОВ «Крамар ЛТД» - Крамар Д.В., що підтверджується ідентичністю підпису.

Зважаючи на ці обставини, суд не приймає до уваги посилання податкового органу на окремі недоліки в оформленні видаткових накладних платника податків, оскільки формальні недоліки в первинних документах повинні оцінюватися в сукупності з іншими обставинами справи. Перевагу необхідно надавати реальності здійснення господарської операції та її економічному змісту. Первинні документи повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо. При цьому, сама собою наявність, або відсутність окремих документів, а також помилки у їх оформленні (як-то відсутність місця складення акта приймання-здачі робіт від 08.01.2020), не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних видно, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків, у зв`язку з його господарською діяльністю, мали місце.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 03.02.2022 у справі №640/21185/18, від 09.06.2022 у справі №826/6491/17.

Щодо відрядження працівників у м. Київ для отримання ТМЦ, то суд погоджується із аргументами позивача та повторно зазначає, що згідно з пунктом 3.4 Договору від 08.08.2019 поставка товару Покупцю відбувалась на склад Покупця транспортом Постачальника, тобто контрагентом позивача ТзОВ «РОЗФУД». Тобто у позивача не було необхідності здійснювати оформлення відрядження працівникам для отримання ТМЦ, а тому доводи відповідача у цій частині є безпідставними.

Суд критично оцінює посилання в Акті перевірки від 16.09.2021 на ненадання позивачем до перевірки товарно-транспортних накладних чи інших документів щодо транспортування товару від ТзОВ «РОЗФУД», виходячи з такого.

Відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 30.09.2014 № 987, Інструкція про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 16.05.96 № 99, втратила чинність 01.01.2015. Натомість, останнім внесено зміни до п. 2.5 глави 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88. Оновленою нормою передбачено, що повноваження на здійснення господарської операції особи, котра в інтересах юридичної або фізичної особи-підприємця отримує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджують відповідно до законодавства. Їх може бути підтверджено письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо. Таким чином, за наявності інших первинних документів відсутність довіреності не може заперечувати такої господарської операції.

Крім цього, відповідно до підпункту 11.1, пункту 11.3 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до вказаних Правил. Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до вказаних Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажо-відправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора. Водночас, суд звертає увагу, що зазначені Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку для платників податку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи, обумовлені вказаними Правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей. З урахуванням наведеного, слідує висновок, що оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 06.02.2018 у справі №816/166/15-а.

Суд відхиляє заперечення відповідача про те, що позивач не надав письмової згоди орендодавця для встановлення дверей в орендованому приміщенні, виходячи з того, що згідно із заявою-згодою від 08.04.2019 ТзОВ «ПЕРЕРОБНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ПРОМІНЬ» (Орендодавець), з яким ТзОВ «КРАМАР ЛТД» (Орендар) уклало договір оренди складського приміщення від 02.05.2016 №01/5-2 та договір оренди холодильного приміщення від 01.03.2017 №3, Орендодавець надав згоду на встановлення таких дверей в об`єктах оренди.

До оцінки заперечень відповідача про ненадання таких документів до перевірки суд зазначає, що відповідач не надав доказів складення акта, який би зафіксував факт відмови позивача від надання копій документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу. До цього ж, згідно з висновками Верховного Суду законодавцем передбачено право платника податків надати контролюючому органу документи, які були відсутні під час перевірки (постанови Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №802/1069/13-а, від 01.04.2020 у справі №640/637/19).

З приводу посилання в Акті перевірки від 16.09.2021 на те, що господарські операції позивача з придбання товарів (дверей) у ТзОВ «РОЗФУД» та подальше їх використання у власній господарській діяльності фактично не відбулося, зважаючи на відсутність джерела походження товарів по ланцюгу постачання, кінцевим покупцем яких є позивач, суд вказує таке.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 11.11.2020 №320/1147/19, від 24.11.2020 №813/3034/15.

Отже, порушення певними суб`єктами господарювання у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства, враховуючи принцип індивідуальної відповідальності платника податків, не може ставитися у вину позивачу та впливати на реальність господарських операцій між позивачем та його безпосередніми контрагентами.

Окрім цього, формуючи висновок про відсутність ланцюгу постачання товару, придбаного позивачем, відповідач посилається на інформацію в АІС «Податковий блок». Натомість суд вказує, що будь-яке автоматизоване співставлення чи дані, отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального закону, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема, задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань, а тому здобуті таким, чином докази не можуть визнаватись належними.

В цьому контексті, суд підкреслює, що відповідно до понятійного апарату ПК України:

- розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (підпункт 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Відповідач не надав суду належних і достатніх доказів того, що позивачу було відомо або повинно було бути відомо про податкові порушення, допущені контрагентом, і у зв`язку із цим ним не проявлено належної обачності при виборі контрагента. Доказів наявності фактів взаємозалежності або узгодженості дій позивача і його контрагента, а також застосування платником схеми розрахунків, яка свідчать про повернення грошових коштів платнику або особам, які мають до нього відношення, відповідач не надав.

Таким чином, при виборі контрагента позивач проявив належну обачність. В свою чергу, відповідач не надав належних і достатніх доказів, які дозволяють зробити висновок про безпідставність одержаної податкової вигоди за взаємовідносинами позивача із ТзОВ «РОЗФУД».

Ураховуючи наведене, суд вважає, що зміст господарських операцій між позивачем та ТзОВ «РОЗФУД» підтверджується первинними документами, такі спрямовані на одержання економічного ефекту у результаті господарської діяльності.

Відтак суд погоджується із доводами позивача про правомірне зарахування за результатами проведеної господарської операції із ТзОВ «РОЗФУД» до сум податкового кредиту наступного звітного періоду 234668,66 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що зазначені відповідачем в акті перевірки порушення позивачем пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України (занижено податок на додану вартість у сумі 234668,66 грн за липень 2020 року) не відповідають фактичним обставинам справи.

Отже, відповідач протиправно збільшив суму грошового зобов`язання за платежем з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) та застосував до позивача штрафні санкції згідно з пунктом 123.2 статті 123 ПК України.

Вказане зумовлює висновок про невідповідність податкового повідомлення-рішення від 10.11.2021 №24890/13-01-07-05 критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому таке є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд при розгляді справи враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 6884,18 грн, сплачений згідно з платіжним дорученням від 28.12.2021 № 7514.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-76, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 10.11.2021 № 24886/13-01-07-05 та від 10.11.2021 №24890/13-01-07-05.

Стягнути з Головного управління ДПС у Львівській області (, місцезнаходження: 79003, м. Львів, вул.Стрийська, 35) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КРАМАР ЛТД» (, місцезнаходження: 79040, м. Львів, вул. Данила Апостола, буд. 16, літ. Х-1) судовий збір у розмірі 6884 (шість тисяч вісімсот вісімдесят чотири) грн 18 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 19 грудня 2022 року.

Суддя Мричко Н.І.