Справа № 300/1858/22
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/1858/22 пров. № А/857/11911/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Носа С.П., Кухтея Р.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Тернопільської обласної державної адміністрації на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року , прийняте суддею Главачем І.А. у місті Івано Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Тернопільської обласної державної адміністрації (надалі відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2021 у справі №300/1752/21 про поновлення на роботі за період з 03.11.2021 до дня фактичного виконання рішення суду - 28.03.2021, з підстав протиправності бездіяльності.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 позов задоволено. Стягнуто з Тернопільської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду про поновлення на роботі від 02.11.2021 у справі №300/1752/21 з 03.11.2021 до 28.03.2022 в сумі 187407 гривень 00 копійок.

Задовольняючи позов, суд врахував постанови Верховного Суду від 19 грудня 2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 25 вересня 2019 у справі №813/4668/16 та від 27 червня 2019 у справі №821/1678/16 та прийшов до висновку про те, що період з 03.11.2021 до 28.03.2022 є періодом затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №300/1752/21 від 02.11.2021.

Суд встановив, що розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 1874,07 грн., що підтверджується довідкою №565/01-13 від 27.05.2021 (а.с.15). Таким чином, провівши розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період затримки виконання рішення суду з 03.11.2021 до 28.03.2022, судом встановлено, що стягненню підлягає 187407 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (1874,07 грн.*100 днів).

Крім того, суд звернув увагу на те, що вимога про оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, та стягнення таких сум не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 у справі № 552/3404/17.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Тернопільська обласна державна адміністрація подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що за змістом норм ст.236 КЗпП України затримкою виконання рішення суд про поновлення працівника на роботі необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення (постанова Верховного Суду України від 08.09.2021 у справі №721/910/19).

Однак, судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідно до ст.239 КЗпП України поворот виконання судового рішення у даній категорії справ допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Таким чином, існувала загроза в тому, шо у випадку скасування судового рішення стягнені для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу бюджетні кошти були б не повернуті, що не може мати місце в період гострого дефіциту бюджетних коштів під час військового стану.

Апелянт вважає, що обласна державна адміністрація діяла в межах чинного законодавства, з огляду на обставини, які супроводжували процес виконання рішення суду.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Крім того, Тернопільська обласна державна адміністрація подала клопотання про зупинення провадження у справі, яке обґрунтоване тим, що на розгляді Восьмого апеляційного адміністративного суду перебуває справа №300/1960/22 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної державної адміністрації (Тернопільської обласної військової адміністрації), Департаменту капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На думку апелянта, результат розгляду зазначеної вище справи може вплинути на результат розгляду даної справи, що може призвести до безпідставного стягнення бюджетних коштів.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, де зазначає, що належним виконанням рішення про поновлення на роботі вважається видання про це наказу.

Невиконання судового рішення тягне відповідальність, встановлену законом (ст.370 КАС України).

Звертає увагу на те, що відповідальність за затримку виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника встановлена ст.236 КЗпП України, за змістом якої, виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі пов`язується виключно з фактом поновлення на роботі, і при цьому не містить будь-яких умов чи застережень, чи поважних причин.

Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, заперечень чи контррозрахунків не наведено, тому і в цій частині рішення є обґрунтованим на законі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 розпорядженням голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 15.09.2020 №143-к призначено на посаду начальника Управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації за результатами співбесіди шляхом укладення контракту на період дії карантину та до дня визначення переможця конкурсу зі строком випробування один місяць і посадовим окладом згідно із штатним розписом.

Згідно розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 19.03.2021 №28-к звільнено з 19.03.2021 ОСОБА_1 з посади начальника управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації за власним бажанням відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про державну службу».

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.06.2021 у справі №300/1752/21 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано розпорядження обласної державної адміністрації від 19.03.2021 за №28-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації з 19.03.2021. Зобов`язано Тернопільську обласну державну адміністрацію нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.03.2021 по 02.11.2021. Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації та в частині стягнення з Тернопільської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

21.12.2021 Івано-Франківським окружним адміністративним судом видано виконавчі листи, зокрема, щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації з 19.03.2021. 17.01.2022 державним виконавцем відкрито виконавче провадження (а.с.10).

Розпорядженням Тернопільської державної адміністрації №29-к від 28.03.2022 позивача поновлено на роботі з 19.03.2021 (а.с.11).

З приводу поданого клопотання про зупинення провадження у справі, колегія суддів зазначає, що таке не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

У справі №300/1960/22, на яку покликається відповідач однією із позовних вимог є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29.03.2022 року. Однак, у даній справі мова йде про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 03.11.2021 до 28.03.2022.

Відтак, набрання законної сили судовим рішенням у справі №300/1960/22 жодним чином не впливає на результат розгляду справи №300/1858/22.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

З аналізу правових норм, що застосовуються до спірних правовідносин випливає, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок виявляється у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, згідно статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Зазначене вище відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 24.12.2020 у справі № 807/2434/15, від 23.06.2021 у справі №540/1642/19.

Отже, відповідальність за затримку виконання рішення про поновлення на роботі покладається на роботодавця (суб`єкта призначення у відносинах публічної служби).

Як вже зазначалось вище, постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2021 у справі №300/1752/21 виконана лише 28.03.2022. Відтак, відповідачем допущено затримку виконання судового рішення.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15, «...законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення».

В свою чергу, наказ про поновлення позивача на публічній службі було видано Тернопільською обласною державною адміністрацією лише 28.03.2022, що є датою належного виконання судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки апелянт не наводить жодних аргументів щодо визначення суми середнього заробітку за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду, яка підлягає стягненню, то апеляційний суд не надає оцінки оскарженому судовому рішенню в цій частині.

Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Тернопільської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року в справі 300/1858/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді С. П. Нос
Р. В. Кухтей