Справа № 569/12065/22
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2022-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 569/12065/22 пров. № А/857/14921/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2022 року у справі №569/12065/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Рівненській області ДПП про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції Першко О. О.,

час ухвалення рішення 12.10.2022 року,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 12.10.2022 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Управління патрульної поліції в Рівненській області ДПП, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №5748899 від 13 серпня 2022 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2022 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що дії представника поліції були неправомірними, оскільки з відео файлу моменту зупинення транспортного засобу вбачається, що у момент зупинки водій не порушував правил дорожнього руху, транспортний засіб не мав ознак несправності, а також були відсутні інші підстави для зупинки транспортного засобу. Зазначає, що зупинка транспортного засобу з підстав не використання водієм ременя безпеки є надуманою та формальною, крім того, вказує, що його не було притягнуто до відповідальності за вказане правопорушення. Звертає увагу, що подальші вимоги про надання документів, складання протоколу, тощо є неправомірними, оскільки його не було визнано винним у вчиненні правопорушення, за яке його було зупинено. Також зазначає, що обов`язок доказування у цій категорії справ покладається на відповідача та недоведеність вини прирівнюється до невинуватості. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 серпня 2022 року поліцейським роти № 2 батальйону №1 УПП в Рівненській області ДПП старшим лейтенантом Хомичем С. В. винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №5748899 щодо ОСОБА_1 .

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 13 серпня 2022 року о 15:31:23 М-06 Київ-Чоп 432 км позивач керував транспортним засобом марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 , причеп Koegel, номерний знак НОМЕР_2 , не маючи права керування таким транспортним засобом, а саме не отримував посвідчення водія відповідної категорія, чим порушив п.2.1.а Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП. До ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400 гривень.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належними доказами доведено факт вчинення позивачем правопорушення передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, а саме: порушення п.2.1.а Правил дорожнього руху та правомірно накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400,00 грн, а тому підстави для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №5748899 від 13 серпня 2022 року відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.9 КУпАП правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Згідно зі ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту ст.251 КУпАП вбачається, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Ч.2 ст.126 КУпАП передбачає, що керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з п.2.1 «а» ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, посвідчення водія видається відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 року №340 «Про затвердження Положень про порядок видачі посвідчення водія і допуск громадян до керування транспортними засобами». Згідно з цим Положенням відсутність відмітки у посвідченні водія про право керування транспортним засобом відповідної категорії забороняє водієві керувати транспортним засобом даної категорії, тому за таке порушення передбачена відповідальність, незалежно від його навичок водіння. Особи, відповідальні за технічний стан і експлуатацію транспортних засобів, не повинні допускати до керування цими транспортними засобами осіб, що не мають при собі водійського посвідчення, яке дає право на керування цим видом транспортних засобів (виключенням є тільки керування транспортним засобом особою, яка навчається водінню).

Відповідно до п.2.13 ПДР України право на керування транспортними засобами особам може бути надано: автомобілями, колісними тракторами, самохідними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами, які експлуатуються на вулично-дорожній мережі, всіх типів (категорії В1, В, С1, С), за винятком автобусів, трамваїв і тролейбусів, з 18-річного віку; автомобілями з причепами або напівпричепами (категорії ВЕ, С1Е, СЕ).

Транспортні засоби належать до таких категорій:

А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4 кВт;

А - мотоцикли та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб. см і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше;

В1 - квадро- і трицикли, мотоцикли з боковим причепом, мотоколяски та інші триколісні (чотириколісні) мототранспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кілограмів;

В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, восьми, состав транспортних засобів з тягачем категорії В та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів), состав транспортних засобів з тягачем категорії С1 та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

C- призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів), состав транспортних засобів з тягачем категорії С та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

D1- призначені для перевезення пасажирів автобуси, у яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, не перевищує 16, состав транспортних засобів з тягачем категорії D1 та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

D- призначені для перевезення пасажирів автобуси, у яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, більше 16, состав транспортних засобів з тягачем категорії D та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

BE, E,CE, E,DE- состави транспортних засобів з тягачем категорії В, С1, С, D1 або D та причепом, повна маса якого перевищує 750 кілограмів;

T- трамваї та тролейбуси.

Відповідно до додатку «класифікація колісних транспортних засобів» до «Єдиних вимог до конструкції та технічного стану колісних транспортних засобів, що експлуатуються», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 року №1166, до категорії №3 відноситься колісний засіб, призначений для перевезення вантажів, максимальна технічно допустима маса якого більше ніж 12 тонн, а до категорії О4 причіпний колісний засіб із максимальною технічно допустимою масою більше ніж 10 тонн.

Пункт 1-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 березня 2022 року № 184 «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами» передбачає, що у період воєнного стану до керування транспортними засобами категорії С, С1 на території України допускаються особи, які мають посвідчення водія категорії В.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 13 серпня 2022 року о 15:31:23 М-06 Київ-Чоп 432 км керував транспортним засобом марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 , причеп Koegel, номерний знак НОМЕР_2 , не маючи права керування таким транспортним засобом, а саме: не отримував посвідчення водія відповідної категорія, чим порушив п.2.1.а Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП.

З оглянутого колегією суддів долученого до матеріалів справи відеозапису (а.с. 37) вбачається, що ОСОБА_1 був зупинений працівником патрульної поліції, оскільки був не пристебнутий ременем безпеки. Разом з тим, при здійсненні перевірки документів встановлено, що позивач керував транспортним засобом марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 , причеп Koegel, номерний знак НОМЕР_2 , не маючи права керування таким транспортним засобом, оскільки у нього відсутнє посвідчення водія відповідної категорії.

При цьому, з відеозапису вбачається, що позивач зазначає, що забув пристебнутися ременем безпеки, а на запитання працівника патрульної поліції щодо відсутності відповідної категорії у посвідченні водія запевняє, що він вчиться та під час війни може керувати вищевказаним транспортним засобом без наявної категорії.

Ст.72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч.2 ст.74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст.76 КАС).

За приписами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи підтверджується, що у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу MAN, номерний знак НОМЕР_1 зазначено, що повна маса автомобіля складає 20500 кг, без навантаження -7725 кг, відноситься до категорії N3. У свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу Koegel, номерний знак НОМЕР_2 зазначено, що повна маса автомобіля складає 39000 кг, без навантаження - 7500 кг та відноситься до категорії О4 (а.с.11).

Зі змісту наведеного вище можна дійти висновку, що керування транспортним засобом MAN, номерний знак НОМЕР_1 з напівпричепом Koegel, номерний знак НОМЕР_2 вимагає наявності у водія права керування транспортними засобами категорії СЕ.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, у ОСОБА_1 наявне посвідчення водія серії НОМЕР_3 , яке видано на керування категоріями В, В1, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не мав права керувати транспортним засобом MAN, номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом Koegel, номерний знак НОМЕР_2 транспортним составом, оскільки такий відноситься, як зазначалося вище, до категорії О4, хоча покликання апелянта на те, що під час війни категоріям В, В1 дозволено керувати категорією С є правильними, разом з тим, у спірних правовідносинах спростовується факт того, що позивач мав право керувати вказаним транспортними засобоми, оскільки керував транспортним составом, який відноситься до категорії О4, а право на керування такою у позивача відсутня.

Таким чином, з врахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що матеріалами справи підтверджено те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 , причеп Koegel, номерний знак НОМЕР_2 не маючи права керування таким транспортним засобом.

Щодо доводів апелянта про те, що транспортний засіб був зупинений представником поліції без будь-якої правової підстави, оскільки водія не було притягнуто до відповідальності за відсутність ременя безпеки, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а також поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи, а не зазначення у постанові того факту, що позивач не був пристебнутий ременем безпеки не спростовує факту відсутності у позивача права на керування таким транспортним засобом, таке було підставою зупинки транспортного засобу, яким керував позивач.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, покликання позивача на ту обставину, що доказів вчинення позивачем будь-яких порушень, внаслідок яких у поліцейського виникло право вимагати від позивача пред`явити документи немає, є безпідставними, оскільки зазначені обставини не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем належними доказами доведено факт вчинення позивачем правопорушення передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, а саме: порушення п.2.1.а Правил дорожнього руху та правомірно накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400,00 грн, а тому підстави для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №5748899 від 13 серпня 2022 року відсутні.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційний суд залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 229, 242, 243, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2022 року у справі №569/12065/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 21 грудня 2022 року.