Справа № 300/1882/22
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2022-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" грудня 2022 р. справа № 300/1882/22
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Панікара І.В.,
при секретарі Подольській Т.М.,
представника відповідача - Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області: Соловйової О.Б.,
представника відповідача - Державної міграційної служби України: Цахнюк Н.М.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, Державної міграційної служби України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (надалі відповідач) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.05.2015 року по 17.05.2018 року із врахуванням підвищення тарифних ставок і посадових окладів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.03.2016 року у справі № 809/2184/15, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду від 26.10.2016 року, вирішенопоновитиГутичаЮ.П. на державній службі на посаді завідувача Богородчанського районного сектору Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області з 20.05.2015 року.В подальшому, наказом голови Державної міграційної служби України від 17.05.2018 року за № 102-кт позивача поновленоз 20.05.2015 року на посаді завідувача Богородчанського районного сектору Управління ДМС в Івано-Франківській області. Водночас, ОСОБА_1 зазначає, що питання щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в адміністративній справі за № 809/2184/15 судом не вирішувалося, внаслідок чого, просить суд стягнути з Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.05.2015 року по 17.05.2018 року з врахуванням підвищення тарифних ставок і посадових окладів; допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
По справі здійснювався ряд наступних процесуальних дій.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.05.2022 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (т.1, а.с.38-39).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.06.2022 року задоволено клопотання відповідача про розгляд справи № 300/1882/22 в судовому засіданні з повідомленням (викликом). Ухвалено, розгляд справи № 300/1882/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, здійснювати в порядку загального позовного провадження (т.1, а.с.91-93).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.07.2022 року залучено Державну міграційну службу України до участі у справі №300/1882/22 в якості співвідповідача (т.1, а.с.112-114).
В ході проведення підготовчого засідання, 29.09.2022 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про залишення позовної заяви без розгляду (т.1, а.с.176-181).
Окрім того, у підготовчому засіданні 29.09.2022 року, ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про закриття провадження в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.05.2015 року по 20.03.2016 року (т.1, а.с.182-184).
29.09.2022 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду (т.1, а.с.185-186).
Відповідач - Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області,скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 18.05.2022 року, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечила. Вказала, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за період з 20.05.2015 року по 17.05.2018 року фактично стосуються двох окремих періодів, а саме: питання виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням, що регулюється статтею 235 ЗКпП України та питання оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, що регулюється статтею 236 КЗпП України (період з 25.10.2016 року 17.05.2018 року). Вимога про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням уже розглядалась судом у справі № 809/2184/15, в якій суд прийняв відмову позивача від позову в цій частині (т.1, а.с.70-73).
26.05.2022 року через підсистему Електронний судпозивачем подано відповідь на відзив (т.1, а.с.83-84).
Відповідачем- Управлінням Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, 30.05.2022 року через канцелярію суду подано заперечення на відповідь на відзив (т.1, а.с.89).
Державна міграційна служба Українискористалася правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 08.08.2022 року, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечила. Вказала, щоДержавна міграційна служба є лише суб`єктом призначення на посаду заступника начальника Богородчанського районного сектору УДМС в Івано-Франківській області, а видатки на оплату праці працівникам УДМС в Івано-Франківській області передбачені в кошторисі окремої юридичної особи УДМС в Івано-Франківській області. Таким чином, оскільки Богородчанський РС передбачений в структурі УДМС в Івано-Франківській області на 2018 рік, та, відповідно, останній є по відношенню до Богородчанського РС розпорядником бюджетних коштів, у ДМС відсутні правові підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вимушеного прогулу за затримку виконання судового рішення ОСОБА_1 . З урахуванням викладеного, представник відповідача вважає, щоДержавна міграційна служба України не є належним відповідачем за даним позовом, внаслідок чого, відсутні підстави для задоволення позовних вимог (т.1, а.с.124-129).
Головуючий по справі суддя Панікар І.В. в період з 06.06.2022 року по 15.07.2022 року перебував у відпустці, у зв`язку з чим, строк розгляду справи продовжено.
Позивач в судове засідання не з`явився. Водночас, через підсистему Електронний судподав клопотання про розгляд справи без його участі (т.1, а.с.189).
Представники відповідачів в ході розгляду справи щодо можливості задоволення позовних вимог заперечили з підстав наведених ними у відзиві та в запереченні на відповідь на відзив.
Суд, розглянувши справу за правилами загального позовного провадження, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників відповідачів, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив таке.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.09.2015 року у справі № 809/2184/15 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання незаконним наказу №365-к від 20.05.2015 року, поновлення на державній службі (т.1, а.с.214-217).
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.10.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.09.2015 року у справі № 809/2184/15 без змін (т.1, а.с. 218-220).
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.01.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.09.2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.10.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області про визнання незаконним наказу, поновлення на державній службі скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с.221-222).
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.03.2016 року у справі № 809/2184/15, визнано незаконним та скасовано наказ Державної міграційної служби України №365-к від 20.05.2015 року. ОСОБА_2 на державній службі на посаді завідувача Богородчанського районного сектору Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області з 20.05.2015 року.Допущено до негайного виконання постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача Богородчанського районного сектору Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області (т.1, а.с.11-14).
На виконання виконавчого листа № 809/2184/15від 23.03.2016 року, відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ 29.04.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (т.1 а.с. 29).
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.06.2016 скасовано постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.03.2016 та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовлено (т.3 а.с.44-50).
Як наслідок, відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ 29.04.2016 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусовоговиконання виконавчого листа № 809/2184/15від 23.03.2016 року (т.1 а.с.31).
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.10.2016 постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.06.2016 скасовано, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.03.2016 залишено в силі (т.1 а.с.15-17).
Ухвалою від 26.12.2016 колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України відмовлено у допуску до провадження наведеної справи за заявою Державної міграційної служби України про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 25.10.2016 (т.1, а.с.237).
Водночас, 16.11.2016 року позивач звернувся до Державної міграційної служби України з листом, за змістом якого повідомив останню про те, що з метою уникнення оплати виконавчого збору надсилає для добровільного виконання виконавчий лист № 809/2184/15виданий Івано-Франківським окружним адміністративним судом від 04.11.2016 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді на посаді завідувача Богородчанського районного сектору Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області з 20.05.2015 року ( т.1., а.с. 26).
Зазначене звернення позивачем одержано 24.12.2016 року (т.1., а.с.240).
Як пояснила в судовому засіданні представник відповідача -Державної міграційної служби України позивачем не вчинено жодних активних дій щодо звернення до ДМС України з питань його поновлення на посаді, натомість у травні 2017 року подано скаргу до Національного агентства з питань державної служби щодо проведення службового розслідування по факту бездіяльності ДМС України. Зазначила, що на її думку, така пасивна поведінка позивача щодо його поновлення на посаді з кінця 2016 року обумовлена фактом призначення останньому пенсії державного службовця, отримання якої було б для нього неможливим у випадку його перебування на посаді діючого службовця.
Судом встановлено, що на звернення позивача від 19.05.2017 року до Національного агентства України з питань державної служби, ОСОБА_1 надано відповідь від 18.08.2017 року, зі змісту якої встановлено, що позивачу роз`яснено про відсутність у НАДС законодавчо визначених підстав для проведення службового розслідування за його скаргою. Водночас, його також поінформовано про те, що за отриманою від ДМС інформацією - станом на теперішній час від нього не надійшло відповідного повідомлення про дату з якої він може приступити до виконання свої посадових обов`язків (т.1. а. 234-236).
Також встановлено, що 20.04.2018 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ, на виконання виконавчого листа № 809/2184/15від 11.11.2016 року, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (т.1 а.с. 230).
Наказом голови Державної міграційної служби України від 17.05.2018 року № 102кт поновлено ОСОБА_1 з 20.05.2015 року на посаді завідувача Богородчанського районного сектору Управління ДМС в Івано-Франківській області (т.1., а.с.28).
Як встановлено судом та не заперечується представниками сторін, при поновленні на роботі Державною міграційною службою України позивачу не виплачено середній заробіток за період вимушеного прогулу з 20.05.2015 року по 17.05.2018 року.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській областіщодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.05.2015 року по 17.05.2018 року, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною 2статті 235 КЗпП Українипередбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей1,12 Закону № 108/95-ВРКонституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним участині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Тобто, Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.
Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм.
При цьому під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина першастатті 34 КЗпП України).
Тобто простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.
У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.
Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженимпостановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.
Вказане також узгоджується з пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженоїнаказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713) яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника.
У розділі 3 Інструкції № 114/8713 закріплено вичерпний переліквиплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми,нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
В Інструкції № 114/8713 середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці.
На думку суду Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другоїстатті 235 КЗпП України,якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.
Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.
Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.
Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.
Враховуючи вищевикладені висновки Великої Палати Верховного Суду в аспекті виниклого спору, суд зазначаєпро наявність неодноразово окресленої Верховним Судом позиції, в якій саме відсутність вини працівника є передумовою для виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Водночас, як зазначено в узагальнені Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, що викладене у листі від 01.09.2015 року, трудове законодавство не містить визначення поняття вини. Тому суддям слід використовувати визначення вини викладене в статтях 23 - 25 Кримінального кодексу України з урахуванням особливостей трудових правовідносин.
Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.
Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).
Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.
Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.
Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).
Прямий зв`язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника.
У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.
Таким чином, в аспекті виниклого спору, суд зобов`язанийпроаналізуватидії (бездіяльність)позивача в періодйогозвільнення на предмет того, чимали вони негативний вливна можливістьйогопоновлення на роботівідповідачем.
Як вже встановлено судом, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.10.2016 постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.03.2016 залишено в силі, якою, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на державній службі на посаді завідувача Богородчанського районного сектору Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області з 20.05.2015 року.
У відповідності до частини 5 статті 254 КАС України ( в редакції станом на 05.10.2016 року) постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п`ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.
Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 25.10.2016 року, ДМС України отримано 01.11.2016 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції на її першій сторінці.Таким чином, обов`язок щодо її виконання у ДМС України виник саме з 01.11.2016 року (т.1. а.с. 238).
В подальшому, 02.12.2016 року Державна міграційна служба України, з метою виконання рішення суду щодо поновлення позивача на роботі, звернулася до ОСОБА_1 з листом у якому виклала прохання з`явитися до ДМС України з відповідною заявою, в якій зазначити дату, з якої останній може приступити до роботи. Позивачем вищевказаний лист отримано особисто 24.12.2016 року.
При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що 24-25 грудня 2016 року були вихідними та неробочими днями, внаслідок чого, першим робочим днем після 24.12.2016 року (дня отримання листа) є 26.12.2016 року.
Таким чином, на переконання суду, саме 24.12.2016 року є датою, з якою слід пов`язувати обізнаність позивача щодо можливості свого поновлення на посаді, а 26.12.2016 - днем коли у позивача виникла можливість у сприянні ініціативі роботодавця щодо реалізації його фактичного поновлення на посаді.
Відтак, 26.12.2016 р. є відповідно датою, відштовхуючись від якої, слід надавати оцінку діям позивача на предмет наявності причинного зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та негативними наслідками для роботодавця.
В даному випадку під негативними наслідками для роботодавця слід розуміти неможливість виконання судового рішення про поновлення працівника на посаді з незалежних від роботодавця причин.
Водночас, в ході розгляду справи, судом не здобуто жодних доказів, що вказували б нанаявності будь-яких активних дій збоку позивача після 26.12.2016 року спрямованих на сприяння роботодавцю в ініціативі останнього щодо поновленняпозивачана посаді.
Суд зазначає, щопозивач, будучи обізнаним про таку можливість,на думку суду, цілком обгрунтованої пропозиції роботодавця не виконав, натомістьздійснив ряд таких невиправданих дій як: звернення до Національного агентства України з питань державної служби, органів Дежавної виконавчої служби України.
Зазначена поведінка позивача, на переконання суду, була тією передумовою, що позбавила ДМС України належним чином та своєчасно виконати судове рішення саме починаючи з 26.12.2016 року.
Жодних доказів, щодо перешкоджання позивачеві у його поновленні у структурі ДМС України після 26.12.2016 року останнім суду не надано.
Відтак, суд із упевненістю може констатувати наявність саме вини позивача у неможливості його поновлення після зазначеної дати, внаслідок чого, відсутні і підстави для виплати йому середнього заробітку з цього періоду до моменту його поновлення, оскільки вимушеного прогулу не було як такого.
Згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року №108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Згідно абзаців 1, 2 пункту 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
З огляду на викладені норми, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.
Аналогічну позицію було висловлено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року по справі № 635/2084/16-ц.
Так, відповідно до довідки Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області від 10.05.2022 року № 6, середньомісячний заробіток за два місяці, які передували звільненню ОСОБА_1 склав 2182,29 грн. за 16 відпрацьованих днів, внаслідок чого, середньоденна заробітна плата позивача становить -136,39 грн. = (2182,29 / 16) (т.1, а.с.74).
Суд встановив, що період вимушеного прогулу з 20.05.2015 року по 25.12.2016 рокувключно, становить 406 робочих днів (травень 2015 року 9 робочих днів, червень 2015 року 19 робочих днів, липень 2015 року 23 робочі дні, серпень 2015 року 20 робочих днів, вересень 2015 року 22 робочі дні, жовтень 2015 року 23 робочі дні, листопад 2015 року 20 робочих днів, грудень 2015 року 23 робочі дні, січень 2016 року 20 робочих днів, лютий 2016 року 20 робочих днів, березень 2016 року 22 робочих дні, квітень 2016 року 22 робочих дні, травень 2016 року 18 робочих днів, червень 2016 року 20 робочих днів, липень 2016 року 22 робочих дні, серпень 2016 року 21 робочий день, вересень 2016 року 22 робочих дні, жовтень 2016 року 20 робочих днів, листопад 2016 року 22 робочих дні, грудень 2016 року 18 робочих днів).
Водночас, суд зазначає, що відповідно до абзацу першого пункту 7 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360, ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.
Відповідно до пункту 16 Типового положення про територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 року №563, Територіальні органи, утворені як юридичні особи, мають самостійний баланс, рахунки в установах Казначейства, печатку із
зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
Відповідно до частини другої статті 4 Закону України Про оплату праці, джерелом коштів на оплату праці для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.
Частиною першою статті 13 Закону України Про оплату праці визначено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.
На виконання Закону України Про державний бюджет на відповідний рік, відповідно до підпункту 10 пункту 10 Положення №360, голова ДМС кожного року, в межах бюджетних асигнувань, затверджує кошторис територіальних органів. Кошторис затверджується з урахуванням штатної чисельності територіального органу.
Враховуючи те, що згідно штатного розпису в УДМС в Івано-Франківській області в період з 20.05.2015 року по 25.12.2016 року булопередбачено посаду начальника Богородчанського районного відділу УДМС в Івано-Франківській області, відповідно і видатки на оплату праці передбачені у кошторисі УДМС в Івано-Франківській області.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника.
Пунктами 2, 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відтак, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання постанову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць в розмірі 2795,99 грн.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкти владних повноважень не довів в повному об`ємі правомірності своїх дій.
Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок щодо необхідності часткового задоволення заявлених позовних вимог.
Позивача звільнено від сплати судового збору, у відповідності до приписів Закону України "Про судовий збір", водночас, доказів про понесення сторонами будь-яких інших судових витрат до матеріалів справи не долучено, а отже, відсутні підстави для їх розподілу у відповідності до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, Державної міграційної служби України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволити частково.
Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць в розмірі 2795,99 грн. (дві тисячі сімсот дев`яносто п`ять гривень дев`яносто дев`ять копійок) допустити до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідачі:

Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (, вул. Гнатюка, 29, м. Івано-Франківськ, 76010).

Державна міграційна служба України (, вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001) .

Суддя Панікар І.В.