Справа № 120/10677/22
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2022-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про забезпечення позову

до подання позовної заяви

м. Вінниця

22 грудня 2022 р. Справа № 120/10677/22

Вінницький окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Крапівницької Н. Л.,

розглянувши в письмовому провадженні заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача - комунальне некомерційне підприємство "Вінницький міський клінічний пологовий будинок №2", Національна професійна спілка "Прометей" про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В :

20.12.2022 на адресу Вінницького окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної, шляхом:

- зупинення дії рішення Вінницької міської ради 25 сесії 8 скликання №1208 від 30 вересня 2022 року "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2";

- заборони Вінницькій міській раді вчиняти дії щодо реорганізації юридичної особи комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок №2";

- заборони Вінницькій міській раді та всім державним реєстраторам суб`єктів державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, включаючи державних реєстраторів структурних підрозділів територіальних органів Міністерства юстиції України, виконавчих органів сільських, селищних та міських рад, Київської та Севастопольської міської, районної, районної в містах Києві та Севастополі державної адміністрації, нотаріусам та акредитованим суб`єктам державної реєстрації, вчиняти реєстраційні дії та проводити державну реєстрацію будь-яких змін до відомостей про юридичну особу - комунальне некомерційне підприємство "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2";

- заборони Вінницькій міській раді та комісії з реорганізації шляхом приєднання комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2" вчиняти дії щодо майна комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2", а саме: передавати в оперативне управління, постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати в оренду, продавати, використовувати як заставу, вирішувати питання його відчуження;

- заборони Вінницькій міській раді та комісії з реорганізації шляхом приєднання комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2" проводити скорочення працівників комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок №2" на підставі рішення Вінницької міської ради 25 сесії 8 скликання №1208 від 30 вересня 2022 року "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2".

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову, ОСОБА_1 вказала, що вона має намір звернутись до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницької міської ради, Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача - комунальне некомерційне підприємство "Вінницький міський клінічний пологовий будинок №2", Національна професійна спілка "Прометей" про скасування рішення Вінницької міської ради №1208 від 30.09.2022 року "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2".

Зазначила, що вона є користувачем послуг КНП «ВМКПБ № 2», зареєстрована в районі обслуговування з надання акушерсько-гінекологічної допомоги за місцем проживання . На її думку в результаті незаконної реорганізації КНП «ВМКПБ №2» вона зазнає моральної шкоди внаслідок погіршення якості медичних послуг, ускладнення їх надання (враховуючи територіальну віддаленість і складність пересування інваліда дитинства І групи Б підгрупи (опорно-рухового апарату).

А тому, ОСОБА_1 вважає, що у зв`язку з реорганізацією комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2" порушуються права заявника, як користувача послуг, оскільки реорганізація є недбайливим ставленням до комунального майна, веде до занедбання і можливого знесення будівлі, втрати і нецільового використання комунального дороговартісного майна, медичного обладнання, що призведе до неможливості отримання нею якісних послуг. Оскаржуване рішення відповідача також порушує право членів Вінницької міської територіальної громади на отримання медичних послуг; право членів територіальної громади на участь у вирішенні питань, що безпосередньо стосуються прав та законних інтересів громади.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 153 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - до суду, до якого має бути подано позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Таким чином, вказана норма містить імперативну норму, згідно якої заява про забезпечення позову має бути подана до того суду, до якого має бути подана позовна заява.

Підставою для звернення із заявою про забезпечення позову стала незгода заявника ОСОБА_1 із рішенням 25 сесії 8 скликання Вінницької міської ради № 1208 від 30 вересня 2022 року "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2".

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із пунктом 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі, без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Порівняльний аналіз змісту статті 20 Господарського процесуального кодексу України та статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України у сукупності дає підстави для висновку про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

За змістом статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 59 Господарського кодексу України припинення суб`єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.

Згідно із частиною четвертою статті 140 Конституції України органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

Частиною третьою статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно з пунктом 30 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого в процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання в концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади.

Таким чином, засновником та власником корпоративних прав підприємства комунальної форми власності є територіальна громада, інтереси якої представляє відповідна рада.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Отже, до компетенції міської ради належить здійснення розпорядчих функцій та прийняття рішень, зокрема, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Також, за частиною другою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються питання щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальні громади сіл, селищ, міст, районів у містах безпосередньо або через органи місцевого самоврядування можуть об`єднувати на договірних засадах на праві спільної власності об`єкти права комунальної власності, а також кошти місцевих бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, установ та організацій і створювати для цього відповідні органи і служби.

Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Згідно з частиною другою статті 169 Цивільного кодексу України територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що створення органом місцевого самоврядування комунального підприємства є діяльністю по розпорядженню власністю територіальної громади, яка містить ознаки приватноправового спору з майнових відносин.

ОСОБА_1 має намір звернутися до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення 25 сесії 8 скликання Вінницької міської ради №1208 від 30 вересня 2022 року "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2".

Суд зазначає, що вказане рішення прийнято відповідачем в межах повноважень ради та є розпорядчим документом щодо власності територіальної громади, який передбачає індивідуалізовані приписи щодо реорганізації конкретної юридичної особи.

Тож, скликаючи відповідну сесію ради та, приймаючи на ній спірне рішення, Вінницька міська рада реалізовувала організаційно-господарську діяльність, діяла не як суб`єкт владних повноважень, а як засновник юридичної особи, а тому, суд вважає, що рішення Вінницької міської ради №1208 від 30 вересня 2022 року, в цьому випадку, не є рішеннями суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а є рішенням власника корпоративних прав (засновника) комунальної установи.

Спори з приводу оскарження рішень ради як власника корпоративних прав (засновника) комунальної установи є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, а тому повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.

Аналогічні висновки у подібних правовідносинах викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 813/1232/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 та у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 694/1174/16-а, від 29 вересня 2022 року у справі № 260/583/20, від 07 грудня 2022 року у справі №816/1260/17.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, сформованого у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі №260/91/19 відступила від висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справах № 1340/5441/18 та № 813/1368/18, згідно яких, спори у подібних правовідносинах належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, та сформувала висновок про те, що такі спори є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, а тому, повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.

Таким чином, спір щодо оскарження рішення 25 сесії 8 скликання Вінницької міської ради №1208 від 30 вересня 2022 року "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2" не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства і має розглядатись за правилами господарського судочинства.

Отже, заява про забезпечення позову до подання позовної заяви має бути подана до господарського суду.

Приписами Кодексу адміністративного судочинства України не визначені наслідки подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, якщо таку заяву подано з порушенням правил підсудності.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

З огляду на зазначені приписи суд застосовує:

- пункт 3 частини 1 статті 152 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якого заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову;

- частину 7 статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 152 цього Кодексу, повертає її заявнику без розгляду, про що постановляє ухвалу.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову не відповідає вимогам статті 152 КАС України, а тому підлягає поверненню заявнику без розгляду.

Керуючись ст. 2, 4, 7, 19, 152, 153, 154, 248, 253, 256 КАС України суд, -

У Х В А Л И В :

Заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача - комунальне некомерційне підприємство "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2", Національна професійна спілка "Прометей" про визнання протиправним та скасування рішення повернути заявнику без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом Суддя:

Секретар: