Справа № 620/8042/22
Суддя: Заяць О.В.
Дата ухвалення: 2022-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2022 року Чернігів Справа № 620/8042/22

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заяць О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 07.11.2022 (відповідно до дати оформлення Укрпошти на конверті) звернувся до суду з позовом до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, у якому просить:

1. визнати протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені Івана Черняховського (, місцезнаходження: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 28) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.10.2020 по 23.04.2022;

2. зобов`язати Національний університет оборони України імені Івана Черняховського (, місцезнаходження: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 28) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.10.2020 по 23.04.2022 у розмірі 476 618,25 грн.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що не проведення відповідачем з ним своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби відповідно до вимог КЗпП України є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою судді від 16.11.2022 визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду з адміністративним позовом, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача у відзиві на позов позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з огляду на те, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Крім того відповідач вважає, що КЗпП України не поширюється на військовослужбовців та стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Відповідач вказує, що зазначення позивачем 26.10.2020 початковою датою для нарахування та виплати середнього грошового забезпечення є безпідставним, оскільки 26.10.2022 був останнім днем перебування позивача на військовій службі. Також відповідач вважає, що заявлена позивачем до стягнення сума середнього заробітку у розмірі 476 618, 25 грн не відповідає принципам співмірності та справедливості. Одночасно просить суд врахувати те, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з 24.02.2022 на території міста Києва та Київської області велися активні бойові дії, проводилася евакуація населення та, відповідно, у спірний період була призупинена робота багатьох підприємств, зокрема, обмежена робота органів казначейства та банківських установ. Тож з незалежних від відповідача причин не було можливості провести позивачу виплату у лютому березні 2022 року у встановленому порядку.

Згідно з частинами 1, 2 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Науково-дослідному центрі гуманітарних проблем Збройних Сил України у період з 04.08.2015 до 26.10.2020 на наступних посадах:

з 04.08.2015 до 30.10.2018 на посаді провідного наукового співробітника науково-методичного відділу впровадження технологій психологічної підготовки відповідно до копії витягу з наказу директора Науково-дослідного центру гуманітарних проблем Збройних Сил України (по стройовій частині) від 04.08.2015 № 67 /а. с. 7/;

з 31.10.2018 до 26.10.2020 на посаді начальника науково-дослідного відділу проблем гуманітарної політики згідно з копією витягу з наказу начальника Науково-дослідного центру гуманітарних проблем Збройних Сил України (по стройовій частині) від 31.10.2018 № 108 /а. с. 8/.

Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 14.10.2020 № 337 позивача було звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується копією витягу з наказу /а. с. 9/.

Наказом начальника Науково-дослідного центру гуманітарних проблем Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26.10.2020 № 94 ОСОБА_1 було виключено із списків особового складу Науково-дослідного центру гуманітарних проблем Збройних Сил України та всіх видів забезпечення /а. с. 10/.

При здійсненні остаточного розрахунку у зв`язку зі звільненням з військової служби ОСОБА_1 не було здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 включно.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.08.2021 у справі № 620/6053/21, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2022, зобов`язано Національний університет оборони України імені Івана Черняховського нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січня 2008 року /а. с. 14-18, 19-24/.

На виконання зазначеного рішення 23 квітня 2022 року відповідач здійснив позивачу виплату коштів у розмірі 82 373,49 грн, що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» з карткового рахунку позивача від 04.08.2022 та платіжним дорученням № 892 від 22.04.2022 /а. с. 25, 57/.

Однак під час виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення на виконання судового рішення відповідач самостійно не здійснив нарахування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Вважаючи, що несвоєчасний розрахунок при звільненні є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Положення частини першої та частини другої статті 117 КЗпП України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, при цьому істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.

Дійсно, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Таким чином, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.03.2021 у справі № 520/12809/19, від 18.03.2021 у справі № 820/3313/17, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, від 31.03.2021 у справі № 120/2617/20-а, від 04.06.2021 у справі № 280/1198/20, від 22.04.2021 у справі № 620/828/20, та в силу вимог Кодексу адміністративного судочинства України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норм права.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію.

У своєму рішенні Європейський суд з прав людини не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, Європейський суд з прав людини у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Тому, за висновком Європейського суду з прав людини, не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).

За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, дійшла висновку що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України. Вказане рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Також відповідно до практики Верховного Суду, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19).

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Також відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 821/1226/16, день звільнення працівника є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня.

З матеріалів справи вбачається, що позивача з 26.10.2020 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Національного університету оборони України імені Івана Черняховського. При цьому, остаточний розрахунок з позивачем проведено 23.04.2022 на виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до довідки-розрахунку від 08.12.2022 № 182/3/1417 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) за період з 27.10.2022 по 22.04.2022 та відповідно до довідки-розрахунку від 08.12.2022 № 182/3/1418 середньоденного розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) за період серпень-вересень 2020 року, середньоденний розмір грошового забезпечення складає 877,75 грн /а. с. 55, 56/.

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату індексації грошового забезпечення з 27.10.2020 (з дня наступного після звільнення) до 22.04.2022 включно (день, який передує дню повного розрахунку) становить 543 дні, що не заперечується відповідачем та підтверджується його довідкою-розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) за період з 27.10.2022 по 22.04.2022 /а. с. 55/.

Тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 27.10.2020 (з дня наступного після звільнення) до 22.04.2022 включно (день, який передує дню повного розрахунку) становить 476 618,25 грн (543 дні х 877,75 грн = 476 618,25 грн), що також вказано у довідці відповідача від 08.12.2022 № 182/3/1417 /а. с. 55/.

При цьому загальний розмір невиплаченого заробітку становить 82 373,49 грн.

Судом встановлено, що істотність частки несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення 82 373,49 грн у порівнянні із середнім заробітком (розрахунковою величиною) становить 17,28% (82 373,49 грн / 476 618,25 грн х 100).

Таким чином, виходячи з принципу пропорційності, враховуючи положення постанови Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а, ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України буде стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 82 359,63 грн, що становить 17,28% від середнього грошового забезпечення ОСОБА_1 за 543 календарні дні (476 618,25 грн х 17,28%).

Суд вважає, що з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності та те, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан в Україні, в період дії якого відповідач здійснює заходи щодо забезпечення національної оборони, стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення у сумі 82 359,63 грн буде достатньою компенсацію майнових втрат, які він поніс через несвоєчасний розрахунок при звільненні та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.

Одночасно з цим, суд не вирішує питання щодо утримання з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі № 805/1008/16-а).

З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку; стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 27.10.2020 до 22.04.2022 включно у розмірі 82 359,63 грн.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позивач відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені Івана Черняховського щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Стягнути з Національного університету оборони України імені Івана Черняховського на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 27.10.2020 до 22.04.2022 включно у розмірі 82 359,63 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Національний університет оборони України імені Івана Черняховського, Повітрофлотський проспект, буд. 28, м. Київ, 03049, .

Повний текст рішення суду виготовлено 19 грудня 2022 року.

Суддя О.В. Заяць