Справа № 260/1866/22
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2022-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/1866/22 пров. № А/857/12023/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 липня 2022 року (головуючий суддя Скраль Т.В., м. Ужгород) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати нарахованої, але не виплаченої заборгованості з пенсійних виплат в розмірі 270 714,51 грн; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача нараховану, але не виплачену заборгованість з пенсійних виплат у розмірі 270 714,51 грн

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, та просить таке скасувати і прийняти нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що 04 березня 2021 року рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили 25 серпня 2021 року, по справі № 260/962/20 зобов`язано Головне управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області здійснити перерахунок та виплату пенсії починаючи з 01 січня 2020 року, виходячи з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати без обмеження граничним розміром, на підставі довідки прокуратури Закарпатської області від 28 лютого 2020 року №1847-вих.2020, з урахуванням раніше виплачених сум.

У зв`язку з перерахунком в 2021 році ї пенсії, відповідачем на його адресу надіслано лист від 29.09.2021 року за № 0700-0305-8/37133, в якому, зокрема, вказано, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області з 01.01.2020 року призначено пенсію в розмірі 38629,75 грн. Крім цього, в даному листі відповідач вказав, що за період з 01.01.2020 по 30.09.2020 донараховано 270 714,51 грн. В листі відповідач також зазначив : « В той же час, повідомляємо, що 31.10.2020 року Ви подали заяву про перерахунок пенсії та нову довідку про заробітну плату № 21 229- вих.. 2020 від 27.10.2020р., згідно якої Вам проведено перерахунок та призначено з 01.10.2020 року пенсію в розмірі 17120,00 грн., з 01.12.2020року 17690,00 грн., аз 01.07.2021 - 18540,00 грн...».

Разом з тим, відповідач не повідомляє з посиланням на норми Закону чіткі причини невиплати нарахованої, але не виплаченої заборгованості з пенсійних виплат, та не повідомляє конкретні строки виплати заборгованості в розмірі 270 714,51 гривень.

З огляду на викладене, вважає, що внаслідок протиправної бездіяльності службових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області порушені його конституційні права на соціальний захист і пенсійне забезпечення.

Апелянт зазначає, що у справі № 260/962/20 ставилось питання про визнання протиправним рішення відповідача та зобов`язання вчинити дії (здійснити перерахунок пенсії), а в справі № 260/1866/22 - визнати протиправною бездіяльність відповідача та стягнення нарахованої, але не виплаченої заборгованості з пенсійних виплат, що свідчить про те, що предмет та підстави позову у цих справах - не є тотожними.

Отже, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про те, що позивач звернувся з цим позовом на виконання судового рішення окружного адміністративного суду 260/962/20 .

З огляду на викладене, вважає, що оскаржуване судове рішення прийняте з неправильним застосуванням норм процесуального права.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно недов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі Щокін проти України: перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФ України в Закарпатській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05 листопада 1991 року з 01 грудня 2005 року.

04 березня 2021 року рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили 25 серпня 2021 року, по справі № 260/962/20 зобов`язано Головне управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01 січня 2020 року, виходячи з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати без обмеження граничним розміром, на підставі довідки прокуратури Закарпатської області від 28 лютого 2020 року №1847-вих.2020, з урахуванням раніше виплачених сум.

29 вересня 2021 року Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області листом № 0700-0305-8/37133 повідомило ОСОБА_1 , що ними виконано постанову ВААС по справі № 260/962/20 від 25 серпня 2021 року. Зокрема, з 01.01.2020 року призначено пенсію в розмірі 38629,75 грн., що становить 90% від суми, вказаної у довідці прокуратури Закарпатської області № 1847-вих 2020 від 28.02.2020 року. Виходячи з нового розміру пенсії, донараховано за період з 01.01.2020р. по 30.09.2020р. 270714,51 грн. Дана сума буде виплачена після надходження коштів з Державного бюджету України, (а.с. 9).

05 травня 2022 року постановою Верховного Суду по справі № 260/962/20 касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області задоволено. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 березня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до частини другої статті 14 КАС України, що кореспондує з приписами частини першої статті 370 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Першим азбацом частини першої статті 373 КАС України встановлено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частиною п`ятою статті 372 КАС України визначено, процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України «Про виконавче провадження», відповідно до частини першої статті 1 якого виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За вимогами частини першої статті 11 цього Закону державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до приписів частин першої, шостої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, зазначені норми мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Як з`ясовано судом першої інстанції, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, фактично просить суд зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області виконати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду № 260/962/20, яке набрало законної сили 25 серпня 2021 року, відповідно до якого здійснено перерахунок пенсії позивача, а заборгованість за минулий час у сумі 270 714,51 грн до цих пір йому не виплачена.

Тобто, предметом спору в цій справі є виконання відповідачем судового рішення в адміністративній справі № 260/962/20 шляхом стягнення заборгованості з пенсійних виплат на вказану суму.

Суд першої інстанції правильно зауважив, що у випадку задоволення позову у даній справі, рішення суду дублювало б існуюче на цей час зобов`язання пенсійного органу, відповідно до рішень Закарпатського окружного адміністративного суду по справі № 260/962/20, виплатити позивачу певну суму грошових коштів та, відповідно, зумовило б виникнення подвійного стягнення останніх з ГУ ПФУ в Закарпатській області.

У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження та КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення в іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Подібна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 р. у справі № 816/2016/17 (К/9901/50946/18), від 16 січня 2019 р. у справі № 686/23317/13-а (№ 11-1193апп18) та постановах Верховного Суду від 27 листопада 2018 р. у справі № 520/11829/17, від 21 серпня 2019 р. у справі № 295/13613/16-а, від 11 лютого 2021 року у справі № 420/5234/19.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необгрунтованість позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 липня 2022 року по справі № 260/1866/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін