Справа № 694/2154/22
Суддя: Сакун Д. І.
Дата ухвалення: 2022-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 694/2154/22
провадження № 2-а/694/18/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

14.12.2022 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Сакун Д.І.

за участю секретаря судового засідання Матвієнко А.А.,

розглянувши в приміщенні Звенигородського районного суду Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 , електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Головного управління національної поліції у Черкаській області (адреса: вул. Смілянська 57, м. Черкаси, 18036, , тел. , факс , e-mail:), третя особа: заступник начальника СРПП Звенигородського РВП ГУНП у Черкаській області Луценко Олег Іванович (адреса: вул. Благовісна 50, м. Звенигородка, Черкаська область, 20202) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позивач звернувся із вказаним позовом в якому просить постанову від 07.11.2022 року серії ЕАР№6135369 винесену нач. СРПП Звенигородського РВП ст. лейтенантом поліції Луценком О.І., відповідно до якої ОСОБА_1 була визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУПАП скасувати, а провадження закрити на підставі ст.. 247 КУПАП.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 07.11.2022 року після 11.00 год. вона рухалася по вул. М. Грушевського у м. Звенигородка біля приміщення «Укрпошта» в сторону вул. Благовісна і в цей час на табло автомобіля загорілися аварійні значки, так як автомобіль має багато електроніки тому позивач була змушена зупинитися задля уникнення аварійної ситуації для перезапуску двигуна, тому вона припар кувалася біля тротуару напроти приміщення «Укрпошта» та перезапустила двигун і відразу рушила з місця, але в цей час на зустрі під`їхав автомобіль поліції, який зупинився майже впритул її автомобіля, тому ОСОБА_1 також була змушена зупинии автомобіль. З поліцейського автомобіля вийшов один працівник поліції, підійшов до позивача та заявив, що вона порушила ПДР, а інший продовжував сидіти в машині. На запитання позивача в чому виражається порушення, поліцейський зазначив, що зупинка тут заборонена. Про що буде зазначено в постанові. В подальшому вийшов інший працівник поліції з планшетом, який мовчки почав швидко щось туди заносити, також попросили пред`явити документи на автомобіль та посвідчення водія, які позивач надала поліцейському. Крім того, вказує, що знак «Зупинка заборонена», який стояв біля перехрестя пр.. Шевченка та вул. М. Грушевського розміщений лицевою стороною не по вул. М. Грушевського, а повернутий частково в сторону приміщення «Укрпошти», що ускладнює можливість водіям бачити цей знак, а тому водій не повинен нести відповідальність за за порушення вимог дорожніх знаків, які встановлено з порушенням. Разом з тим, позивач вказує, що їй не було надано право на захист так, як вона не змогла додзвонитися до свого адвоката, а надати їй іншого адвоката поліцейські відмовилися.

Отже, з огляду на відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.І ст.122 КУпАП, позивач вважає, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно останнього, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву відповідно до якого заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та незаконними. Представник позивача зазначив, що позивачка здійснила паркову у зоні дії знаку «зупинка заборонена» і ходила у власних справах.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 18 листопада 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Фактичні обставини, встановлені судом

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 07.11.2022 серії ЕАР № 6135369 позивача, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. Згідно вказаної постанови ОСОБА_1 07.11.2022 року о 11.51 год. по вул. М.Грушевського у м. Звенигородка Черкаської області керуючи автомобілем «Нісан Кашкай`д.н.з. НОМЕР_3 здійснила зупинку в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», чим порушила п.8.4 ПДР.

Відповідно до відеозапису з нагрудної камери поліцейського на узбіччі дороги стояв автомобіль у якому перебувала позивачка, яка вказала співробітнику поліції, що «щось з автомобілем». Розташування знаку 3.34 «Зупинку заборонено» на відеозаписі не відображено, відповідна розмітка на проїжджій частині відсутня.

Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін

У відповідності з положеннями статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приписами ч. 2ст. 33 КУпАП встановлено, що при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною ч. 1 ст. 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Судом встановлено, що згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №6135369, складену 07.11.2022 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340.00 грн. Згідно вказаної постанови ОСОБА_1 07.11.2022 року о 11.51 год. по вул. М.Грушевського у м. Звенигородка Черкаської області керуючи автомобілем «Нісан Кашкай» д.н.з. НОМЕР_3 здійснила зупинку в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», чим порушила п.8.4 ПДР.

Разом з тим викладені в постанові обставини позивачем категорично заперечуються.

Обов`язок доказування правомірності складання постанови про адміністративне правопорушення, наявності в діях особи складу правопорушення покладено законом на відповідача.

Відповідно до ч. 5 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідач у відзиві посилається на що позивачка здійснила паркову у зоні дії знаку «зупинка заборонена» і ходила у власних справах, проте вказані посилання спростовуються з наданим відеозаписом з нагрудної бодікамери, відповідно до якого відеозапис починається з того, що до автомобіля позивачки підійшов співробітник поліції і вона в той момент перебувала за кермом, вказуючи співробітнику поліції, що «щось з автомобілем». У власних справах не ходила.

Як роз`яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст.283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Крім того, пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» визначено неприпустимість ігнорування прав осіб, які притягаються до відповідальності.

Натомість доводи позивачки щодо несправності автомобіля були проігноровані і не відображені в протоколі.

Аналізуючи наведені положення законодавства, слід дійти висновку, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, оцінити наявні докази. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в т.ч. вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

В даному випадку суд вважає, що відповідач в порушення вимог ст.77 КАСУ не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності прийняття посадовою особою вищевказаної постанови, зокрема, доказів, передбачених ст. 251 КУпАП, ст. 72 КАСУ, на підтвердження факту допущення позивачкою порушення вимог Правил дорожнього руху, які передбачені диспозицією ч.1 ст.122 КУпАП, саме в силу її умисних протиправних дій.

У відповідності до п.п.4.1, 4.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Кодексом закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб. За змістом статті 9 Кодексу саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб`єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку).

Суд враховує, що оскільки несправність транспортного засобу була підтверджена позивачкою на місці події, що вбачається з наданого відповідачем відеозапису, то з урахуванням приписів ст.22 КУпАП підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності та винесення постанови не було, оскільки, під час зупинки не встановлено вчинення позивачем дій спрямованих на умисне порушення ПДР.

Крім того відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис підлягають зазначенню у постанові про адміністративне правопорушення не лише у випадку фіксації правопорушення здійсненої у автоматичному режимі, а й у інших випадках, оскільки ч. 3 ст. 283 КУпАП прямо передбачено, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості, зокрема про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 15.11.2018 р. по справі № 524/5536/17 (адміністративне провадження № К/9901/1403/17), яка враховується судом при вирішенні цих правовідносин.

Судовим розглядом встановлено, що у спірній постанові не міститься посилання на технічний засіб, яким здійснювалася фіксація вчинення позивачкою порушення ПДР та у графі 7 «До постанови додаються» не міститься посилання на докази вчинення адміністративного правопорушення.

Крім того у постанові по справі №357/10134/17 від 23.10.2019 Верховний Суд звернув увагу на приписи статті 251 КУпАП, в якій обумовлено, що орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами. Відсутність в матеріалах справи будь-якого доказу, як-то наприклад відеозапис з нагрудного реєстратора інспекторів патрульної поліції, який би підтвердив факт порушення позивачем правил дорожнього руху, свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірності прийнятої ним постанови.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що порушення правил дорожнього руху, за що, передбачена відповідальність Кодексом про адміністративні правопорушення України, має підтверджуватися відповідними доказами, невичерпний перелік яких наведений у статті 251 Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 року у справі №338/1/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Для підтвердження порушення позивачем Правил дорожнього руху України відповідач, відповідно до ст. 251 КУпАП мав би надати, зокрема відеозапис події, фотокартки з відображенням дорожнього знаку, за порушення вимог якого притягнуто позивачку до відповідальності або ж схему розташування дорожніх знаків. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення. Разом з тим таких доказів не надано. З переглянутого відеозапису з нагрудної камери не вбачається наявність забороняючого дорожнього знаку. Жодних інших доказів надано не було.

Разом з тим, незаконність встановлення дорожніх знаків без дотримання дорожніх стандартів не тягне за собою відповідальності, оскільки за нормами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закон України «Про благоустрій населених пунктів», до об`єктів благоустрою населених пунктів належать, зокрема, вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки, а у відповідності до п.6 ч. 1 ст.16 цього ж закону, на об`єктах благоустрою забороняється встановлювати технічні засоби регулювання дорожнього руху без погодження з відповідними органами Національної поліції.

Згідно з ч. 1 ст.27 Закону України «Про дорожній рух», організація дорожнього руху на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах здійснюється із застосуванням технічних засобів інформаційно-телекомунікаційних та автоматизованих систем керування та нагляду за дорожнім рухом відповідно до правил і стандартів, а також на основі проектів і схем організації дорожнього руху, погоджених із відповідними підрозділами Національної поліції.

Згідно з ст. 52-3 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що до повноважень Національної поліції у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху належать, серед іншого, погодження поданих у встановленому порядку пропозицій стосовно обладнання засобами організації дорожнього руху місць виконання дорожніх робіт, проектів та схем організації дорожнього руху, маршрутів руху пасажирського транспорту, маршрутів організованого руху громадян і місць їх збору, порядку проведення спортивних та інших масових заходів, які можуть створити перешкоди дорожньому руху.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглянув справу №133/532/17 та встановив, що встановлення дорожніх знаків та як наслідок зміна схеми організації дорожнього руху органом місцевого самоврядування повинно бути погоджено із відповідними підрозділами Національної поліції.

Зі змісту спірної постанови убачається, що ОСОБА_2 здійснила зупинку в зоні дії знаку 3.34 «Зупинка заборонена», чим порушила п.8.4.в. ПДР України - порушення вимог заборонених знаків.

З метою підтвердження законності встановлення та погодження з відповідними підрозділами Національної поліції, технічних засобів регулювання дорожнього руху, а саме дорожнього знаку 3.34. «Зупинка заборонена» по АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_1 звернулася із запитом до Звенигородської міської ради Черкаської області.

У відповіді на запит № Т-719/01-13 від 08.11.2022 року Звенигородська міська рада Черкаської області зазначила, що у виконавчому комітеті Звенигородської міської ради запитувана інформація відсутня.

За таких обставин, незаконність встановлення дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», зумовлює відсутність складу адміністративного правопорушення, відтак ОСОБА_1 не можна притягати до адміністративної відповідальності, оскільки тільки правомірність встановлення дорожнього знаку в даній ситуації породжує передбачену законодавцем відповідальність.

Крім того з наданого відеозапису вбачається що на місці де стояв транспортний засіб позивача була відсутня дорожня розмітка 1.4/ у вигляді жовтої суцільної лінії/,яка б позначала місце, де заборонено зупинку та стоянку транспортних засобів. Вказана розмітка застосовується в поєднанні із знаком 3.34 і наноситься біля краю проїзної частини або по верху бордюру.

Таким чином докази того, що ОСОБА_1 порушила вимоги пункту 8.4.в ПДР України, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відсутні.

Згідно ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Аналізуючи встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 2, 5, 6-10, 122, 241-246, 255, 257, 263, 295 КАС України, ст. 293 КУпАП, суд,, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 , електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Головного управління національної поліції у Черкаській області (адреса: вул. Смілянська 57, м. Черкаси, 18036, , тел. , факс , e-mail:), третя особа: заступник начальника СРПП Звенигородського РВП ГУНП у Черкаській області Луценко Олег Іванович (адреса: вул. Благовісна 50, м. Звенигородка, Черкаська область, 20202) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задоволити.

Постанову від 07.11.2022 року серії ЕАР №6135369 винесену нач. СРПП Звенигородського РВП ст. лейтенантом поліції Луценком О.І., відповідно до якої ОСОБА_1 була визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУПАП скасувати, а провадження закрити на підставі ст. 247 КУПАП

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом 10 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення підписано 14.12.2022

Суддя Д.І.Сакун