Справа № 420/3920/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/3920/22

Головуючий І інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

за участю секретаря Голобородько Д.В.,

представника відповідача (апелянта) Кушніра С.П. та представника позивача адвоката Снітнкіна В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2022 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення 30.09.2022р.) по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСТГРУП ПРОМИСЛОВИЙ ДЕМОНТАЖ» до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022р. ТОВ «РОСТГРУП ПРОМИСЛОВИЙ ДЕМОНТАЖ» звернулося до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДПС в Одеській області, в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 08.12.2021р.:

- №29978/15-32-07-02 - в частині збільшення суми податку на прибуток підприємства у розмірі 3337500 грн. за основним зобов`язанням та у розмірі 489389 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №29979/15-32-07-02 про збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 6001041 грн. (з яких 4800833 грн. за податковими зобов`язаннями та 1200208 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями);

- №29980/15-32-07-02 про зменшення від`ємного значення суми ПДВ в розмірі 42338 грн.;

- №29981/15-32-07-02 про застосування штрафу (за платежем ПДВ) в сумі 13992 грн.;

- №30033/15-32-07-13 про сплату грошового зобов`язання, штрафних санкцій та пені на загальну суму 13014,90 грн.;

- №29989/15-32-07-13 про сплату грошового зобов`язання з податків, зборів, пені та військового збору в загальному розмірі 1084,58 грн.;

-№29942/15-32-07-13 про застосування штрафних санкцій за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами, із доходів платника у вигляді заробітної плати в сумі 1020 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні рішення податкового органу є неправомірними та безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на необґрунтованих і помилкових висновках акту перевірки від 26.08.2021р. №18000/15-32-07-02/37679391 про порушення як підприємством позивача у спірний період з 01.10.2018р. по 31.03.2021р., так і його контрагентами, чинного податкового законодавства.

Представник відповідача надав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення правомірними та прийнятими у відповідності до вимог законодавства. Також, у своєму письмовому відзиві на позов представник відповідача фактично навів зміст спірного акту перевірки, на підставі висновків якого і були прийняті спірні податкові повідомлення-рішення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2022 року (прийнятим в порядку письмового провадження) адміністративний позов ТОВ «РОСТГРУП ПРОМИСЛОВИЙ ДЕМОНТАЖ» - задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області від 08.12.2021р.у №29978/15-32-07-02 - в частині збільшення суми податку на прибуток у розмірі 3337500 грн. за основним зобов`язанням та у розмірі 489389 грн. за штрафними санкціями; №29979/15-32-07-02 - про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 4800833 грн. за податковими зобов`язаннями, 1200208 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; №29980/15-32-07-02 - про зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування з податку на додану вартість на 42338 грн.; №29981/15-32-07-02 - про застосування штрафних санкцій у розмірі 13992 грн. за платежем податок на додану вартість; №29989/15-32-07-02 - про збільшення суми грошового зобов`язання з податків та зборів, пені з військового збору за податковими зобов`язаннями на 1020,75грн, за штрафними санкціями на 63,83грн; №29942/15-32-07-02 - про застосування штрафних санкцій у розмірі 1020 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковим агентом, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати; №30033/15-32-07-13 - про збільшення грошового зобов`язання з податків та зборів, пені на доходи фізичних осіб на 12249 грн. за податковими зобов`язаннями, 765 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ГУ ДПС в Одеській області 01.11.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.09.2022 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2022р. відкрито апеляційне провадження по даній справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні за участю сторін.

25.11.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

28.11.2022р. до суду 2-ї інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому представник позивача категорично заперечував проти доводів апеляційної скарги та мотивовано просив залишити її без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 21.12.2022р. представник відповідача (апелянта) підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.

Представник позивача, в свою чергу, в судовому засіданні суду 2-ї інстанції не визнав доводи апеляційної скарги та категорично заперечував проти її задоволення, мотивовано підтримав адміністративний позов та наполягав на залишенні цієї апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи представників сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних і достатніх підстав для її задоволення.

Судом 1-ї інстанції встановлені наступні обставини справи.

28.04.2011р. проведено державну реєстрацію ТОВ «РОСТГРУП ПРОМИСЛОВИЙ ДЕМОНТАЖ» () за №041678. Юридична адреса підприємства: м.Одеса, вул. Остапа Вишні,1б. Підприємство з 04.05.2011р. перебуває на податковому обліку в ДПІ у Малиновському районі м.Одеси ГУ ДПС в Одеській області та зареєстровано платником ПДВ. Основний вид діяльності за КВЕД: 43.99. «Інші спеціалізовані будівельні роботи» (ліцензія ДАБІ України №47-Л); 43.11 «Знесення будівель».

В період з 28.07.2021р. по 10.08.2021р. ревізорами-інспекторами ГУ ДПС в Одеській області, на підставі наказу від 07.07.2021р. №4706-п та приписів п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.77.1 ст.77 ПК України, проведено планову виїзну перевірку ТОВ «РОСТГРУП ПРОМИСЛОВИЙ ДЕМОНТАЖ» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2018 по 31.03.2021 року.

26.08.2021р. за результатами вказаної перевірки складено акт №18000/15-32-07-02/3767 9391, яким встановлено порушення ТОВ «РОСТГРУП ПРОМИСЛОВИЙ ДЕМОНТАЖ» вимог п.п.44.1,44.2 ст.44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.135.1 ст.135, п.п.198.1, 198.3, 198.5, 198.6 ст.198, п.п.201.1, 201.10 ст.201 ПК України, в результаті чого занижено суму ПДВ в загальній сумі 4800833 грн.; занижено податок на прибуток на загальну суму 3433685 грн.; завищено показник від`ємного значення за березень 2021р. в сумі 42338 грн.; не утримано та не перераховано податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 12249 грн.; не сплачено військовий збір на загальну суму 1020,75 грн.

08.12.2021р. уповноваженою особою ГУ ДПС в Одеській області, на підставі вказаного вище акту перевірки від 26.08.2021р., винесені податкові повідомлення-рішення:

- №29978/15-32-07-02 - яким ТОВу «РОСТГРУП ПРОМИСЛОВИЙ ДЕМОНТАЖ» збільшено суму податку на прибуток підприємства у загальному розмірі 3947120 грн.;

- №29979/15-32-07-02 про збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 6001041 грн. (з яких 4800833 грн. за податковими зобов`язаннями та 1200208 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями);

- №29980/15-32-07-02 про зменшення від`ємного значення суми ПДВ в розмірі 42338 грн.;

- №29981/15-32-07-02 про застосування штрафу (за платежем ПДВ) в сумі 13992 грн.;

- №30033/15-32-07-13 про сплату грошового зобов`язання, штрафних санкцій та пені на загальну суму 13014,90 грн.;

- №29989/15-32-07-13 про сплату грошового зобов`язання з податків, зборів, пені та військового збору в загальному розмірі 1084,58 грн.;

- №29942/15-32-07-13 про застосування штрафних санкцій за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами, із доходів платника у вигляді заробітної плати в сумі 1020 грн.

Не погоджуючись з такими діями та рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся до окружного суду із даним позовом.

Таким чином, позивач, в даному випадку, фактично просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення від 08.12.2021р. №29979/15-32-07-02, №29980/15-32-07-02, №29981/15-32-07-02, №29989/15-32-07-02, №29942/15-32-07-02, №30033/15-32-07-13 - у повному обсязі, а податкове повідомлення рішення від 08.12.2021р. №29978/15-32-07-02 - частково, т.б. в частині збільшення суми податку на прибуток у розмірі 3337500 грн. за основним зобов`язанням та у розмірі 489389 грн. за штрафними санкціями, оскільки добровільно визнає встановлене актом перевірки порушення щодо заниження об`єкта оподаткування в сумі 534360,70 грн, з яких податок на прибуток - складає 96184,93грн (18% від 534360,70 грн.), яке утворилося внаслідок отримання послуг та товарів від S.C. «Netram-grup» S.R.I. (Республіка Молдова).

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності та недоведеності спірних рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, заснованими на законі та діючій судовій практиці, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

А згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Як слідує зі змісту приписів ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, як видно з положень п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI, з 01.01.2011р. він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Як передбачено пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, контролюючий орган має право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім НБУ), у т.ч. після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

У відповідності до положень п.75.1 ст.75 ПК України, контролюючі мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно із п.п.14.1.36. п.14.1 ст.14 ПК України, «господарська діяльність» - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як видно зі змісту приписів п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України, «податковий кредит» - сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Як визначено п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом 1-м цього пункту.

Отже, будь-які документи (у т.ч. договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Отже, враховуючи викладене, для підтвердження даних податкового обліку повинні братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як вбачається зі змісту п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України, «об`єктом оподаткування» - є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:

- зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);

- збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:

- збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);

- зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

А згідно із п.135.1 ст.135 ПК України, «базою оподаткування» - є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного у відповідності до ст.134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Відповідно до вимог п.198.1. ст.198 ПК України, до «податкового кредиту» відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у т.ч. у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

У відповідності до п.198.2. ст.198 ПК України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з п.187.8 ст.187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних. Датою збільшення податкового кредиту орендаря (лізингоотримувача) для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об`єкта фінансового лізингу таким орендарем. Датою віднесення сум до податкового кредиту замовника з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до п.187.9 ст.187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами). Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Пунктом 198.3 ст.198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у т.ч. інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з ЄРПН, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних /розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування. У разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування до такої податкової накладної в ЄРПН згідно з п.201.16 ст.201 цього Кодексу перебіг зазначеного строку переривається на період зупинення їх реєстрації та відновлюється з дня припинення процедури зупинення їх реєстрації згідно з пп.201.16.4 п.201.16 ст.201 цього Кодексу. Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних /розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, у тому числі для платників податку, які застосовують касовий метод.

Так, як видно з положень п.201.10 ст.201 ПКУ, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Як слідує з приписів Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-ХІV від 16.07.1999р., бухгалтерський та податковий облік базується на даних первинних документів, які підтверджують здійснення господарських операцій.

Так, як визначено у статті 1 цього Закону №996-ХІУ, «первинний документ» - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Як вказано у статті 9 Закону №996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При чому, необхідно зауважити, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Аналогічне «визначення» первинних документів надано і більш конкретизовано в п.п.2.1,2.2,2.4,2.5,2.13,2.14 п.2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» (затв. наказом МФ України від 24.05.1995р. №88, зареєстр. в МЮ України 05.06.1995р. за №168/704).

При цьому, варто вказати, що відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів та недостовірність відображених у них даних, несуть особи, які безпосередньо склали та підписали ці первинні документи.

Отже, саме дотримання наведених вище вимог діючого законодавства і дає можливість підтвердити належне виконання договору.

Таким чином, вищезазначені законодавчі положення пов`язують податкові наслідки у вигляді зменшення «бази оподаткування» ПДВ на суму понесених витрат (у т.ч. по сплаті (нарахуванню) ПДВ у ціні придбаних товарів (робіт, послуг)) з реальним виконанням господарської операції та наявністю первинних документів (зокрема, в 1-у чергу податкових накладних), що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції і дозволяють встановити дійсний рух активів у процесі її виконання.

Так, як вбачається зі змісту спірного Акту перевірки від 26.08.2021р., порушення вищезазначених норм податкового законодавства, в результаті яких були занижені грошові зобов`язання з податку на прибуток та з ПДВ, на думку перевіряючих осіб, відбулось по господарським взаємовідносинам з ФОП - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з TOB «АКВА-ЕІР» та ТОВ «Центр підготовки пілотів», а також щодо утримання та використання транспортних засобів підприємства.

Ці твердження відповідача в Акті перевірки щодо заниження підприємством позивача ТОВ «РОСТГРУП ПД» фінансового результату на суму 13417134,5грн та заниження суми податкових зобов`язань з ПДВ на суму 2683426,9грн за період 2018-2021р.р. по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 фактично ґрунтуються на тому, що, на думку контролюючого органу, досліджені його посадовими особами первинні документи з вказаними контрагентами не підтверджують використання наданих ними послуг у господарській діяльності ТОВ «РОСТГРУП ПД».

Проте, уважно дослідивши Акт перевірки та наявні у справі первинні документи, надані позивачем до позову, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає вищевказані висновки цього спірного Акту перевірки щодо не підтвердження використання наданих ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 послуг у господарській діяльності ТОВ «РОСТГРУП ПД» необґрунтованими, ні чим не підтвердженими та не відповідаючими фактичним обставинам справи.

Так, на думку судової колегії, усі наявні в матеріалах справи первинні документи навпаки повністю підтверджують як факт здійснення ТОВ «РОСТГРУП ПД» цих спірних господарських операцій з ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 , так і факт використання наданих цими контрагентами послуг в господарській діяльності позивача, що, в свою чергу, до речі, фактично ні як не спростовується відповідачем в Акті перевірки.

При чому, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає неправомірною позицію відповідача щодо безпідставного не прийняття до уваги наданих представником позивача під час спірної перевірки та додатково на запит контролюючого органу первинних документів, які беззаперечно підтверджують в яких саме господарських операціях з іншими контрагентами використовувались послуги ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Так, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи та пояснень представника позивача в судовому засіданні, 02.01.2017р. між ТОВ «РОСТГРУП ПД» (замовник) та ФОП ОСОБА_1 (виконавець) був укладений договір №3769391/2017 про надання послуг, предметом якого визначено те, що «Виконавець» зобов`язується надати «Замовнику» послуги «Автокрана» в/п100т (далі-механізми) в необхідному змінному режимі, за допомогою механізмів з машиністом (водієм) та паливно-мастильними матеріалами виконавця на об`єктах «Замовника» на умовах згідно даного Договору, а «Замовник», в свою чергу, зобов`язується прийняти та оплатити надані «Виконавцем» послуги в строки та на умовах, передбачених даним договором (т.1 а.с.151-154).

Також, матеріали справи свідчать, що 01.07.2017р. між підприємством позивача та ФОП ОСОБА_1 (перевізник) було укладено ще один договір №3769391/2017 про надання послуг з перевезення вантажу автомобільним транспортом, предметом якого визначено, що «Замовник» доручає, а «Перевізник» зобов`язується надати послуги транспортно-експедиторського обслуговування та організувати перевезення вантажів, що надаються «Замовником». Строк надання послуг узгоджується сторонами у відповідній заявці, яку подає «Замовник» із зазначенням бажаного строку роботи механізму на об`єкті будівництва та надалі відображається в Актах виконаних робіт (т.1 а.с.155-159).

Крім того, по справі встановлено, що ТОВ «РОСТГРУП ПД» 10.01.2017р. з ФОП ОСОБА_2 (перевізник) був укладений договір про надання транспортно-експедиторських послуг, предметом якого визначено, що «Замовник» доручає, а «Перевізник» зобов`язується надати послуги транспортно-експедиторського обслуговування та організувати перевезення вантажів, що надаються «Замовником», який, в свою чергу, зобов`язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати «Перевізнику» погоджену вартість послуг у розмірі та строки, визначені договором. «Перевізник» же зобов`язується при досягненні згоди сторін щодо умов конкретного перевезення вантажів не пізніше 24год після отримання заявки направити «Замовнику» усі підтверджені дані із зазначенням реєстраційного номеру транспортного засобу (тягача в причепа) та ПІБ водіїв, забезпечуючих перевезення. Сторони зобов`язуються належним чином виконувати свої зобов`язання за договором, підписати акт виконаних робіт за умови належного надання послуг відповідно до договору (т.3 а.с.72-75).

Далі, як видно з матеріалів справи, т.б. 01.11.2018р. між ТОВ «РОСТГРУП ПД» та ФОП ОСОБА_3 (перевізник) було укладено аналогічний договір про надання послуг з перевезення вантажу автомобільним транспортом, предметом якого визначено, що «Замовник» доручає, а «Перевізник» зобов`язується надати послуги з транспортно-експедиторського обслуговування та організувати перевезення вантажів, що надаються «Замовником», який, в свою чергу, зобов`язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати «Перевізнику» погоджену вартість послуг у розмірі та строки, визначені договором. Сторони зобов`язуються належним чином виконувати свої зобов`язання за договором, підписати акт виконаних робіт за умови належного надання послуг відповідно до договору (т.3 а.с.216-219).

Слід зазначити, що фактичне здійснення цих договірних відносин та факт реального виконання цих угод повністю підтверджується наявними у справі первинними документами, заявками на виконання конкретних робіт, актами надання послуг (послуги автокрана, перевезення великовагових вантажів, перебазування спецтехніки, навантажувальні роботи та інші), рахунками на оплату, товарно-транспортними накладними, банківськими платіжними дорученнями про оплату позивачем наданих послуг на р/р ФОП ОСОБА_1 (т.1 а.с.160-230, т.3 а.с.1-171), ФОП ОСОБА_2 (т.3 а.с.76-215), ФОП ОСОБА_3 (т.3 а.с.220-230, т.9 а.с.1-146).

При цьому, необхідно також звернути увагу й на те, що усі ці первинні документи відповідають вимогам чинного законодавства щодо їх складання, що, в свою чергу, як вже зазначалося вище, фактично не заперечується і в Акті перевірки.

До того ж, не зайвим буде одночасно зауважити й про те, що жодних обгрунтованих претензій до вказаних договорів та складених на їх виконання первинних або бухгалтерських документів, у контролюючого органу взагалі не було та не має і наразі.

Крім того, слід наголосити й на тому, що ці договори вже давно виконані, ні ким із сторін не оскаржені, а також у встановленому законом судовому порядку «нечинними» чи «фіктивними» до цього часу не визнані.

Доказів зворотного, як і будь-яких доказів того, що ці документи не відповідають вимогам «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» №88 представниками відповідача не представлено та до суду 1-ї і 2-ї інстанцій не надано.

Також, одночасно ще слід зазначити й про ту обставину, що на відповідний письмовий запит контролюючого органу під час сіпрної перевірки уповноваженою особою позивача були надані й додаткові первинні документи та договори з іншими контрагентами, на виконання яких, в свою чергу, і були безпосередньо залучені послуги ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 , які, як вже вказувалося вище, безпідставно не були прийняті контролюючим органом до уваги.

Так, як вбачається з матеріалів справи, це наступні первинні документи:

- з контрагентом ТОВ «АРТ ВИЛЛЬ» - договори підряду від 16.04.2018р. - на виконання будівельних робіт (робіт по влаштуванню пальового полю, заглиблення залізобетонних паль під будинки №№4,5,6 житлового комплексу, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , ділянки 198/1,198/2,199/1,199/2); від 18.08.2020р. - на виконання будівельних робіт (робіт по влаштуванню пальового полю, заглиблення залізобетонних паль під будинки №№2,3,8,9 житлового комплексу, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , ділянки 198/1,198/2,199/1,199/2) (т.8 а.с.65-86, т.9 а.с.147-171);

- з контрагентом ТОВ «СТІМАКС» - договір підряду від 04.09.2019р. - на виконання «Підрядником» (ТОВ «РОСТГРУП ПД») за завданням та за рахунок «Замовника», із застосуванням сил, засобів, техніки та обладнання «Підрядника», робіт з виготовлення палів з бурінням свердловини для пристрою паль будівель та споруд на об`єкті: укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів у межах території від узвозу Ланжеронівського,2 до узвозу Польського,8 у м. Одесі (т.9 а.с.192-214);

- з контрагентом ТОВ «Проектно-будівельна компанія «АЛЬЯНС» - договір підряду від 27.11.2019р. - на виконання робіт з виготовлення палів з бурінням свердловини для пристрою паль будівель та споруд на об`єкті: «Реконструкція нежитлових будівель та споруд реакційного призначення під адміністративну будівлю, допоміжні споруди та інфраструктуру відпочинку, розташованих за адресою: м. Одеса, пров. Маячний,11,11-А» (т.9 а.с.215-235);

- з контрагентом ТОВ «НЕРУМ» - договір підряду від 14.11.2018р. - на виконання «Підрядником» (ТОВ «РОСТГРУП ПД») за завданням та за рахунок «Замовника», із застосуванням сил, засобів, техніки та обладнання «Підрядника», робіт по бурінню свердловин для пристрою паль будівель та споруд з виготовлення паль, пере буріння паль з бурінням свердловин на об`єкті «Ланжеронівський пляж,1» (т.9 а.с.236-243, т.8 а.с.1-15);

- з контрагентом ТОВ «АЛЬТРА ІНВЕСТ» - договір будівельного підряду від 05.03.2019р. - на виконання робіт з влаштування буроін`єкційних паль, які використовуються підрядником згідно відповідної проектно-технічної документації на об`єкті «Приморський район Запоріжської області між сіл Райнівка та Строганівка» (т.8 а.с.38-53);

- з контрагентом ТОВ «ЕТАЛОН» - договір підряду від 05.11.2018р. - на виконання робіт: «Реконструкція існуючих будівель та споруд; будівництво резервуарів силосного типу та будівлі адміністративно побутового корпусу. Розбирання будівлі літера «А» за адресою м. Чорноморськ, вул. Транспортна,28» (т.8 а.с.105-11);

- з контрагентом ТОВ «ПРІОРИТЕТ-ІНВЕСТ» - договір про надання послуг на виконання позивачем - ТОВ «РОСТГРУП ПД» на свій ризик та власними (або залученими) силами послуг по благоустрою прилеглої території, планування ґрунтового шару та ділянці «Замовника» траса «Київ-Одеса» в районі Нерубайської сільської ради Біляївського району масив № НОМЕР_1 , земельна ділянка 5/1,10,11. Загальна площа території, що підлягає плануванню орієнтовно до 7тис кв м (т.8 а.с.139-165);

- з контрагентом ТОВ «АЛЬКАРІМ-БУМ» - договір підряду від 05.09.2018р. - на виконання робіт з буріння свердловин для пристрою паль будівель та споруд відповідно до проектної документації на об`єкті: «Будівництво багатоквартирного житлового комплексу з підземним паркінгом та адміністративною будівлею в АДРЕСА_2 » (т.8 а.с.16-37,54-66).

Вище перелічені первинні документи, на переконання судової колегії, достатнім чином підтверджують факт реального використання наданих послуг ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у господарської діяльності ТОВ «РОСТГРУП ПД».

Окрім того, при цьому також необхідно звернути увагу й на той факт, що як видно з матеріалів справи, усі вище перелічені господарські операції позивач належним чином відобразив в своєму бухгалтерському обліку, а сплачені на користь вищевказаних контрагентів кошти (в т.ч. і сплачену до бюджету суму ПДВ), відповідно, відобразив у власному податковому кредиті.

Крім того, як вже зазначалося вище, чинне податкове законодавство передбачає, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

При чому, слід зауважити, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися виключно лише на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідати їх дійсному економічному змісту.

При цьому, в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

В той же час, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а також певні несуттєві недоліки в їх оформленні не можуть бути належною підставою для висновку про відсутність господарських операцій взагалі та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, у власному капіталі підприємства у зв`язку з його господарською діяльністю.

Також, необхідно зауважити й про те, що норми діючого податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток, витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись виключно на сукупності усіх доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Слід вказати, що аналогічна правова позиція з цього спірного питання була неодноразово висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 03.10.2019р. по справі №813/4079/15.

Далі, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, також вважає обґрунтованими доводи представника позивача, наведені на спростування висновків спірного Акту перевірки про порушення податкового законодавства щодо утриманням на балансі (у т.ч. нарахування амортизації) основних засобів автомобілів та 2-х кранів баштових «Liebherr 120НС» у зв`язку з тим, що використання вказаних засобів нібито не пов`язано з господарською діяльністю підприємства, що на думку перевіряючих, призвело до заниження фінансового результату (завищення витрат) на 2907486 грн. за період з 2018р. по 1 квартал 2021р. та заниженню суми податкових зобов`язань з ПДВ на 581497,2 грн. за березень 2021 року.

Між тим, відповідач у своєму письмовому відзиві жодним чином не спростував доводів позивача щодо закріплення автомобілів за працівниками підприємства (т.б. директором та іншими посадовими особами), факту зберігання цих автомобілів саме за місцем знаходження підприємства та використання їх відповідно до шляхових листів виключно з метою своєчасного виконання працівниками своїх обов`язків в господарської діяльності ТОВ «РОСТГРУП ПД», специфікою якої, є укладання договорів підряду в різних населених пунктах та областях України, а діяльність працівників має «роз`їзний» характер для виконання своїх посадових обов`язків.

Так, судами обох інстанцій з матеріалів справи встановлено, що транспортні засоби - автомобілі «Audi-А3», «BMW-530D», «Toyota Land Cruiser», «PEUGEOT 3008», «КІА SPORТАGE», «PORSCHE CAYENNE» належать на праві власності ТОВу «РОСТГРУП ПД» та наказами по підприємству закріплені за директором ОСОБА_4 , головним механіком ОСОБА_5 , юристом ОСОБА_6 , виконробом ОСОБА_7 , менеджером (управителем) ОСОБА_8 . Використання ж цих автомобілів, згідно із статуною діяльністю підприємства, здійснюється з обов`язковим оформленням подорожних листів, копії яких долучені до позову (т.т.2,4-7,10-12, т.8 а.с.185-226, т.13 а.с.1-244).

Що ж стосується зазначених в акті перевірки висновків перевіряючих щодо утримання на балансі підприємства 2-х кранів баштових «Liebherr 120 НС», які нібито не використовуються в господарській діяльності, але на них нараховується «амортизація», то судовою колегією з цього приводу встановлено наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи та змісту позову, на обліку підприємства позивача дійсно знаходиться тільки не 2, а аж 4 крані баштові «Liebherr 120 НС», кожен з яких має свій інвентарний номер.

Однак, контролюючим органом, в свою чергу, чітко не зазначено в акті перевірки які ж саме крани та з якими інвентарними номерами (з цих 4-х) він вважає такими, що не використовувались в господарській діяльності, у зв`язку з чим, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що в цій частині спірний Акт перевірки взагалі не відповідає вимогам «Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків» (затв. наказом Мінфіна України №727 від 20.08.2015р. в редакції на час складання акту).

Так, як визначено нормами вказаного Порядку №727, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у т.ч. іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджує наявність зазначених фактів. Необхідно викласти зміст порушень (у разі їх встановлення), в тому числі щодо правильності та повноти визначення фінансового результату до оподаткування згідно з первинними документами, бухгалтерським обліком відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, виконання законодавства з інших питань, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідач же, в свою чергу, як у своєму відзиві на позов, так і в апеляційній скарзі, фактично навів лише зміст акту перевірки та жодним чином не спростував і у судовому засіданні доводів позивача щодо відсутності чіткого визначення того, які ж саме 2 крані (з 4-х) «Liebherr 120 НС», на думку перевіряючих, не використовувались в господарській діяльності позивача, т.б. відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, в даному випадку, не доведено дотримання ним вимог «Порядку №727» щодо змісту Акту перевірки в цій частині.

Далі, згідно з висновками Акту перевірки, заниження суми податкових зобов`язань з ПДВ на суму 1134838,3 грн., на думку перевіряючих, відбулось внаслідок придбання ТОВ «РОСТГРУП ПД» меблів (в асортименті) з Німеччини за контрактами від 07.10.2019р., від 14.11.2019р., від 18.05.2020р., та не надання підтверджуючих документів щодо їх використання в своїй господарській діяльності. Враховуючи, що на кінець перевіряємого періоду, перевіркою було неможливо встановити зв`язок з господарською діяльністю ТОВ «РОСТГРУП ПД» по операціям з придбання та утримання на балансі цих меблів, перевіряючі дійшли висновку про порушення позивачем вимог п.198.5 ст.198 ПК України та відповідно заниження суми податкових зобов`язань з ПДВ на суму 1134838,3 грн.

Як видно зі змісту акту перевірки, ця спірна виїзна перевірка проводилась у липні 2021р. за період з 01.10.2018р. по 31.03.2021р., т.б. кінець перевіряємого періоду 31.03.2021 року.

Разом з тим, як встановлено з матеріалів справи, 01.06.2021р. між позивачем та ТОВ «ЦЕНТР ПІДГОТОВКИ ПІЛОТІВ» (орендар) був укладений з договір оренди №0106/21-1, згідно з яким, вказані меблі були надані в оренду (загальна вартість 5443307,65 грн.) з орендною платою у 27 000 грн. за 1 (один) місяць. Згідно цього договору, розрахунки по орендній платі проводяться наприкінці календарного року, але не пізніше 30.12.2021р.

Таким чином, враховуючи вище наведені обставини, судова колегія дійшла аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку про відсутність зазначення у спірному Акті перевірки належних та допустимих доказів щодо: заниження суми податкових зобов`язань з ПДВ на суму 2683426,9 грн. - по господарським взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; на суму 581497,2 грн. - по операціям з нарахуванням витрат, пов`язаних з основними засобами, що не є господарською діяльністю; на суму 1134838,3 грн. - по операціям з придбання та оприбуткування товарів без надання первинних документів щодо зберігання та використання в господарській діяльності.

Відповідно, є протиправним податкове повідомлення-рішення від 08.12.2021р. №29981/15-32-07-02 - про застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 13992 грн. за платежем «податок на додану вартість» на підставі п.120.1.2 ст.120 ПКУ за відсутність складення та/або реєстрації протягом граничного строку, встановленого ст.201 ПКУ, податкових накладних /розрахунків корегування (т.1 а.с.144-145). При цьому, також слід звернути увагу й на те, що у вказаному податковому повідомленні-рішенні невірно зазначена сума, на яку, на думку перевіряючих, встановлена відсутність подання ПН/РК, а саме вказана сума ПДВ 43 997 624 грн. 40 коп., замість 4 399 762 грн. 40 коп. Крім того, сума штрафу, яка зазначена в ППР 13992,00 грн. також не відповідає розрахунку, наданому до цього ППР (т.1 а.с.150).

Далі, як видно з висновків Акту перевірки, позивачем Т- ОВ «РОСТГРУП ПД» також було нібито занижено фінансовий результат - на суму 2217042 грн. та завищена сума податкового кредиту - на 443408,3 грн. по господарським взаємовідносинам з ТОВ «АКВА-ЕІР» з підстав нереальності господарських операцій позивача з вказаним контрагентом, хоча при цьому в Акті фактично не заперечується наявність відповідного договору з ТОВ «АКВА-ЕІР» та всіх первинних документів щодо здійснення господарських операцій з цим контрагентом.

Так, як встановлено з матеріалів справи, ТОВ «РОСТГРУП ПД» (замовник) під час здійснення господарської діяльності було укладало договір підряду від 06.11.2018р. з ТОВ «АКВА-ЕІР» (підрядник) на виконання робіт: «Реконструкція існуючих будівель та споруд; будівництво резервуарів силосного типу та будівлі адміністративно побутового корпусу. Розбирання будівлі літера «А» за адресою м. Чорноморськ, вул. Транспортна,28» (т.8 а.с.112-115).

Уважно дослідивши наявний у справі вказаний вище договір підряду, судовою колегією встановлено, що він повністю відповідає вимогам чинного законодавства, підписаний належними посадовими особами підприємств з усіма необхідними реквізитами, ні ким із сторін не оспорений та в судовому порядку недійсним або фіктивним не визнаний.

Крім того, як видно з акту перевірки та вже було зазначено вище, перевіряючим в ході спірної перевірки були надані усі необхідні первинні документи, які підтверджують факт саме реального здійснення цих спірних господарських операцій за вказаним договором. Всі ці первинні документи були досліджені контролюючим органом, а їх копії надані до суду 1-ї інстанції (т.8 а.с.116-138). До того ж, матеіали справи свідчать, що усі розрахунки за отримані послуги проводились у безготівкової формі, і ці господарські операції чітко відображені у бухгалтерському та податковому обліку підприємства позивача. Даний факт фактично не заперечується сторонами.

Проте, не зважаючи на зазначені вище обставини, перевіряючі в своєму Акті перевірки все рівно стверджували саме про «нереальність» здійснення операцій з посиланням на наявну в податкових базах інформацію відносно контрагента позивача - ТОВ «АКВА-ЕІР».

Так, зокрема, в Акті вказано, що згідно з наявною інформацією АІС «Податковий блок» встановлено за поданою податковою звітністю в ТОВ «АКВА-ЕІР» працювало дві особи, відсутні матеріальні ресурси, основні засоби в необхідній кількості для надання послуг відповідно до зазначених актів виконаних робіт. Т.б. фактично на підставі цих даних, первинних документів, даних податкової звітності ТОВ «АКВА-ЕІР», на думку перевіряючих, не підтверджено факт виконання робіт, а надані до перевірки акти виконаних робіт, в свою чергу, теж є фіктивними, оскільки не підтверджують господарські операції та не можуть бути підставою для формування бухгалтерського та податкового обліку.

Однак, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що така позиція податкового органу не відповідає положенням діючого законодавства.

Як загально відомо, суб`єкт господарювання для виконання своїх договірних відношень має право долучати інших суб`єктів господарювання, при цьому ПКУ та інші нормативні акти не вимагають наявність у суб`єкта господарювання, якій долучає до виконання своїх договірних відношень інших контрагентів, первинних документів такого контрагента щодо виконання ним взятих на себе зобов`язань, якщо такий контрагент долучав також інших контрагентів.

Таким чином, оскільки у позивача наявні усі первинні документи щодо належного виконання договору з ТОВ «АКВА-ЕІР», які не містять будь-яких розбіжностей, суд 1-ї інстанції дійшов цілком обгрунтованого висновку про необґрунтованість тверджень перевіряючих в акті перевірки щодо «нереальності» даної господарської операції.

Як визначено нормами ст.ст.1,8,9 Закону України від 16.07.1999р. №996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», «бухгалтерський облік» це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень. У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

«Господарська операція» це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Так, у цьому зв`язку варто зазначити, що у спірному акті перевірки фактично не заперечувалось, що за результатами здійснення вказаної господарської операції з даними контрагентом у позивача були спричинені реальні зміни майнового стану платника податків. Отже, за таких обставин, усі твердження ревізорів в Акті перевірки про нереальність здійснення господарських операцій позивача з контрагентом ТОВ «АКВА-ЕІР» ґрунтуються лише на припущеннях так наявній в базах податковій інформації відносно цього контрагента, яка, в свою чергу, не є належним і беззаперечним доказом

Судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає такі твердження відповідача помилковими та неспроможними, оскільки факт неналежного ведення податкового обліку фактично стосується господарської діяльності даного контрагента, первинних документів якого позивач не має та не зобов`язаний мати, як і не зобов`язаний будь-яким чином контролювати діяльність цього контрагента. Для позивача є важливим лише факт виконання господарських зобов`язань за договором, укладеним з контрагентом для виконання своїх господарських зобов`язань перед іншими контрагентами.

Господарські операції повинні бути дослідженні у сукупності всіх документів, які дозволяють встановити реальність господарських операцій. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.03.2018р. у справі №825/1391/17, якій, в свою чергу, зазначив, що з метою податкового обліку господарські операції можуть оформлюватися будь-якими первинними документами, зміст яких відповідає вимогам податкового законодавства, та складення яких відповідає законодавчо установленим вимогам щодо оформлення такої операції або звичаєвій практиці. При цьому, ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Власне відсутність максимальної деталізації виду виконаних послуг та окремих позицій у первинних облікових документах, які не впливають на зміст господарської операції, не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій.

Також, як вже вказувалось вище, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає необґрунтованим і посилання в Акті перевірки, як на підставу висновків про нереальність господарських операцій, на податкову інформацію інформаційних баз контролюючого органу.

Акт перевірки відносно підприємства позивача чітко свідчить про те, що його контрагенти взагалі ніяким чином не перевірялись, тобто не зазначено порушення ними податкового законодавства у встановленому порядку. До того ж, посилання ж на порушення податкового законодавства платником податків без проведення перевірки (в т.ч. зустрічної) в установленому законом порядку їх господарської діяльності не відповідає вимогам ПК України та Порядку №727.

Тобто, усі висновки контролюючого органу фактично ґрунтуються лише на припущеннях, оскільки інформація, на яку посилаються перевіряючі жодним чином не свідчить про порушення податкового законодавства з боку позивача.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегі, як і окружний суд, вважає, що надані до позову первинні документи по взаємовідносинам з контрагентом ТОВ «АКВА-ЕІР» достатнім чином підтверджують факт реального здійснення цих господарських операцій, які, в свою чергу, належним чином відображені в бухгалтерській та податковій звітності позивача, та фактично спростовують висновки Акту перевірки про наявність порушень податкового законодавства.

Саме підприємство позивача будь-яких порушень податкового законодавства по цим господарським операціям з вказаним контрагентом не допустило та надало усі необхідні документи, які чітко свідчать саме про здійснення вказаних господарських операцій.

Також, при цьому одночасно слід зауважити й про те, що у відповідності до положень ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд враховує правові висновки Верховного Суду.

Так, згідно з судовою практикою Верховного Суду зі спорів щодо оскарження рішень податкових органів з оцінки питань щодо відсутності у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів, наявності або відсутності окремих документів, а також недоліки в їх оформленні, порушення податкової дисципліни по ланцюгу постачання, які не можуть бути безумовною підставою для висновку про нереальність господарських операцій та для позбавлення суб`єкта господарювання податкового кредиту. У зв`язку з чим, суд не приймає до уваги посилання в акті перевірки на недоліки акту за формою КВ-3 та КБ-2В, оскільки вказані недоліки не можуть бути безумовною підставою для висновку про нереальність господарських операцій, враховуючи, що самі акти містять відомості про здійснення господарських операцій та у сукупності з іншими доказами та даними бухгалтерського та податкового обліку свідчать про здійснення господарських операцій.

Висновками Верховного Суду, викладеними у постановах по справам №826/7704/16 від 19.06.2018р., №2а/1770/3360/12 від 30.01.2018р., надана критична оцінка і посиланням контролюючих органів на відсутність у контрагентів позивача власних чи орендованих основних фондів, кваліфікованих фахівців для здійснення діяльності, оскільки сама по собі наявність або відсутність у контрагентів основних фондів, певної кількості персоналу, не можуть являтися вичерпними ознаками неправомірності вчиненої господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків, у зв`язку з його господарською діяльністю. Укладення договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки; податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит в залежності від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка товарів (робіт, послуг) постачальником. При цьому, залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

Крім того, Верховний Суд у своїй постанові від 12.06.2018р. по справі №826/16272/13-а також дійшов висновку й про те, що посилання контролюючого органу на наявність акту про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента по ланцюгу постачання, а також на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, як критерії оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними оскільки, під час складення акту про неможливість проведення звірки будь-які первинні документи платника податків не використовувались та не аналізувались, а отже оформлення вказаного акту з відображенням в ньому окремих відомостей, не відповідають критерію юридичної значимості, як не відповідає такому критерію і інформація з інформаційно-аналітичних баз контролюючих органів, оскільки така також не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів, а отже не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Аналогічний правовий висновок з цих спірних питань наведений Верховним Судом і у постановах від 21.05.2020р. у справі №810/4287/16 та від 05.01.2021р. у справі №820/1124/17. Так, Верховним судом, зокрема, вказано, що контролюючим органом, всупереч вимогам ст.71 КАС України (у редакції до 15.12.2017р.) та ст.77 КАС України (у редакції після 15.12.2017р.), не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагента позивача трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договорів підряду, укладених позивачем з контрагентом, як не було надано і доказів про наявність фактів, які встановлені судами, однак не враховані під час прийняття рішень, та свідчать про обізнаність платника податків щодо неправомірної поведінки контрагентів та злагодженості дій між ними. Посилання ж контролюючого органу на податкову інформацію, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагента позивача, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставним оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Оцінка ж документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору ст.70 КАС України, частиною 4 якої визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Аналогічна норма закріплена ч.2 ст.74 КАС України.

Так, в п.25 постанови від 05.01.2021р. у справі №820/1124/17 Верховний Суд також зазначив, що контролюючим органом, всупереч вимог КАС України, також не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів по ланцюгу постачання трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для проведення господарської діяльності з поставки товару, обумовленого укладеними договорами з позивачем, як не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили про наявність фактів, які встановлені судами, однак не були враховані під час прийняття рішень, та свідчили про протиправну поведінку контрагентів та про обізнаність платника податків щодо такої та злагодженості дій між ними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що висновки про відсутність реальності господарських операцій з огляду на відсутність у контрагентів трудових та матеріально - технічних ресурсів контролюючим органом зроблено виключно на підставі аналізу наданої іншими контролюючими органами податкової інформації та опрацьованої узагальненої податкової інформації наявної в базі даних ДПС, зокрема і щодо неподання контрагентами податкової звітності, проте така податкова інформація, носить виключно інформативний характер. Посилання контролюючого органу на таку інформацію, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними оскільки, фактично будь - які первинні документи платника податків не використовуються та не аналізуються, а отже така інформація не відповідає критерію юридичної значимості, та не є допустимим та достовірним доказом в розумінні процесуального Закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить та не може свідчити про наявність податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган.

Вказані правові висновки Верховного Суду, суди 1-ї та 2-ї інстанцій, в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховує при вирішенні спірних правовідносин по даній справі.

Як вже вказувалося вище, відповідно до вимог п.201.10 ст.201 ПКУ, податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження. Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в ЄРПН не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач, в даному випадку, зазначив та надав до суду необхідні докази, що його контрагентом ТОВ «АКВА-ЕІР» були зареєстровані податкові накладні №24 та №25 від 30.11.2018р. (т.8 а.с.133-138), що свідчить про правомірність формування податкового кредиту по взаємовідносинам з даним контрагентом.

Таким чином, з урахуванням наведеного, висновки спірного Акту перевірки про те, що позивачем ТОВ «РОСТГРУП ПД» нібито був занижений фінансовий результат на суму 2217042 грн. та завищена сума податкового кредиту на 443408,3 грн. по господарським взаємовідносинам з ТОВ «АКВА-ЕІР», є протиправними та відповідно, оскаржуване ППР щодо нарахування цих грошових зобов`язань в цій частині є також неправомірним.

Далі, як встановлено судами обох інстанцій, прийняття відповідачем інших оскаржуваних податкових повідомлень рішень від 08.12.2021р. №29989/15-32-07-02 - про збільшення суми грошового зобов`язання з податків та зборів, пені з військового збору за податковими зобов`язаннями на 1020,75 грн., за штрафними санкціями на 63,83 грн.; №29942/15-32-07-02 - про застосування штрафних санкцій у розмірі 1020 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковим агентом, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати; №30033/15-32-07-13 - про збільшення грошового зобов`язання з податків та зборів, пені на доходи фізичних осіб на 12249 грн. за податковими зобов`язаннями та 765 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (т.1 а.с.146-148) фактично відбулось за результатами дослідження первинних документів щодо господарських правовідносин позивача з ФОП ОСОБА_9 , якому, згідно із первинними документами та бухгалтерським обліком було перераховано 68050 грн.

Так, як вбачається зі змісту наявних у справі первинних документів, ТОВ «РОСТГРУП ПД» придбало у ФОП ОСОБА_9 обладнання для статистичного продавлення ґрунту УСПИ-30 та комплектуючих до нього на загальну суму 68050 грн., яка перераховувалась йому відповідно до платіжних доручень №2787 від 28.03.2019р. на суму 21000 грн., №2824 від 11.04.2019р. на 21550 грн., №237 від 13.03.2020р. на суму 3825 грн., №238 від 13.03.2020р. на суму 3825 грн., №217 від 24.03.2020р. на суму 17850 грн.

Як свідчить акт перевірки, усі висновки перевіряючих про нібито наявність порушень податкового законодавства фактично ґрунтуються на тому, що згідно даних ІТС «Податковий блок» ФОП ОСОБА_9 знаходиться на обліку у ГУ ДПС у Донецькій області, а його податковою адресою на той час є тимчасово окупована територія України: АДРЕСА_3 .

Відповідно до п.38 підрозділу 10 розділу ХХ ПКУ, тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення проведення операції Об`єднаних сил (ООС), для платників податків, які станом на 14.04.2014 року мали місцезнаходження (місце проживання) на тимчасово окупованій території, що визнана такою відповідно до Постанови Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", або в населених пунктах на лінії зіткнення, та/або платників податків, які мають об`єкти оподаткування місцевими податками, зборами на цих територіях, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у цьому пункті.

Підпунктом 38.9 п.38 підрозділу 10 розділу ХХ ПКУ встановлено, що під час нарахування (виплати) фізичним особам - підприємцям, місцезнаходженням або місцем проживання яких є тимчасово окупована територія (незалежно від системи оподаткування), доходу від здійснення ними підприємницької діяльності суб`єкт господарювання та/або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) такий дохід, зобов`язані утримати податок на доходи у джерела виплати. При цьому, на таких осіб не поширюється дія п.177.8 ст.177 та пп.2 п.297.1 ст.297 цього Кодексу.

Заперечуючи наявність порушень податкового законодавства по цій господарській операції з ФОП ОСОБА_9 , представник позивача зазначив, що положення пп.38.9 п.38 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України містять поняття «місцезнаходження або місце проживання», що не є тотожнім поняттю «податкова адреса». При цьому, ПК України надає лише поняття «податкової адреси». Поняття ж «місця проживання» наведено у ЦК України.

Так, як визначено ч.ч.1,6 ст.29 ЦК України, «місцем проживання» фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно зі ст.45 ПК України, «податковою адресою» платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Так, в пп.38.9 п.38 підрозділу 10 розділу ХХ ПКУ законодавець посилається саме на «місцезнаходження» або «місце проживання» ФОП на тимчасово окупованій території під час нарахування (виплати) їй доходу від здійснення підприємницької діяльності.

Між тим, спірний Акт перевірки не містить жодних належних доказів того, що місцезнаходженням або «місцем проживання» ФОП ОСОБА_9 на час здійснення з ним господарської операції позивачем була саме тимчасово окупована територія.

В цьому акті перевірки працівники контролюючого органу посилаються (без конкретизації) лише тільки на «податкову адресу» ФОП ОСОБА_9 .

Як загально відомо, одним з основних принципів податкового законодавства України визначених ст.4 ПК України, - є презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп.4.1.4 п.4.1 ст.4 ПКУ).

Крім того, у цьому зв`язку слід зазначити, що відповідач не спростував доводів позивача про те, що ФОП ОСОБА_9 фактично знаходиться на п/обліку в Ясинуватсько-Авдіївська ДПІ ГУ ДПС у Донецькій області, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Мирноград, вул. Центральна,19, т.б. на підконтрольній території України та відповідно до даних ДПІ розділу «Дізнайся більше про свого бізнес-партнера», ФОП ОСОБА_9 не має податкового боргу, тобто ФОП ОСОБА_9 сплачує податки та збори саме на території України. Доказів зворотного відповідач в своєму акті перевірки не зазначив, як і не навів жодних доказів того, що ФОП ОСОБА_9 не сплатив відповідні податки за господарською операцією з позивачем за місцем знаходження на обліку у контролюючому органі.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

При цьому, слід зазначити, що докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст.ст.73-76 КАСУ).

А ст.76 КАС України встановлено, що питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Крім того, при вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, необхідно враховувати й зміст приписів ч.2 ст.71 КАС України, відповідно до якої, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається виключно на суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, у разі надання контролюючим органом доказів, які і свідчать, що платником податків не було відображено у податковому обліку та задекларовано отриманий прибуток, або документи, на підставі яких платник податків задекларував свої податкові зобов`язання, у тому числі сформував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч.1 ст.71 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Судова колегія, враховуючи вищевикладені законодавчі положення та уважно дослідивши надані сторонами докази, вважає необхідним вказати на те, що під час проведення спірної перевірки податковим органом не було чітко зазначено про невідповідність первинних бухгалтерських документів, що підлягають складанню вимогам чинного законодавства, також не зазначено про відсутність будь-якої первинної документації, яка є обов`язковою для складання під час здійснення господарської діяльності.

Натомість, як у спірному акті перевірки, так і в судових засіданнях суду 1-ї та 2-ї інстанцій, представником відповідача фактично не заперечується факт укладання вказаних угод (договорів), факт повного виконання сторонами цих договорів спірних робіт (послуг) та факт проведення позивачем повної оплати за цими угодами.

Також, суд 2-ї інстанції ще раз наголошує, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняють реальні зміни майнового стану платника податків.

Так, як встановлено з матеріалів справи та вже неодноразово зазначалося вище, позивач має обсяг первинних документів, які не дають підстав вважати, що господарські операції з його контрагентами є нереальними. До того ж, податковим органом у своєму акті перевірки не було наведено жодних фактів та доказів, які свідчать про неправильність чи невідповідність вказаних первинних документів фактичним обставинам укладених правочинів.

В даному випадку, податковий орган, відповідно до принципу офіційності, повинен був довести в суді фіктивність спірних господарських операцій, як підстави для нарахування платникові податків податкових зобов`язань та правомірність прийнятих ним податкових повідомлень-рішень.

При цьому, слід вказати, що аналогічна правова позиція з цього питання викладена в постановах Верховного суду від 20.02.2018р. у справі №817/149/17 та від 29.03.2018р. у справі №813/2758/16.

Окрім того, також необхідно звернути увагу й на той факт, що відповідачем, в порушення вимог ч.2 ст.77 КАС України, не було належним чином доведено, що на момент здійснення спірних господарських операцій між позивачем та його контрагентами, останні не були зареєстровані у встановленому законом порядку та не мали свідоцтва платника ПДВ.

Навпаки, як вбачається з матеріалів справи, усі контрагенти позивача як на момент укладення усіх договорів, так і на момент здійснення спірних господарських операцій, як і до цього часу, знаходилися (знаходяться) на податковому обліку та були зареєстровані платниками ПДВ.

Також, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, при прийнятті даного рішення по справі, виходить ще й з того, що чинне податкове законодавство не покладає на платника податків обов`язку контролювати діяльність осіб, що виконують роботи, послуги, та не зобов`язує його перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим як відносити відповідні суми витрат до складу валових витрат і суми ПДВ - до податкового кредиту.

Вказана правова позиція суду 2-ї інстанції відповідає позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 16.01.2018р. у справі №К/9901/25587/18.

Можлива ж відсутність у деяких контрагентів позивача власних трудових ресурсів або виробничих потужностей для самостійного виконання договірних зобов`язань, теж не свідчить про неможливість виконати передбачені угодами будівельні роботи та не є достатньою і беззаперечною підставою для виключення з податкового обліку, саме з цих мотивів, витрат на оплату цих товарів (робіт, послуг), у тому числі й по ПДВ.

Тобто, у якій же саме спосіб підрядник (субпідрядник, перевізник) виконував свої договірні зобов`язання перед підприємством позивача фактично є його власною та індивідуальною відповідальністю, а тому, у разі порушень цим підприємством-підрядником під час здійснення спірних господарських операцій вимог трудового чи податкового законодавства, це не може бути належними і достатніми підставами для позбавлення покупця-замовника (яким є позивач) права на віднесення сплачених на його користь коштів до податкового кредиту та валових витрат.

Отже, на думку суду, відповідач, в даному конкретному випадку, невиправдано спрощує процес доведення фактів відсутності реальних господарських операцій та фактично перебільшує юридичне значення податкової інформації з власних Баз даних, яка, в свою чергу, носить виключно інформативний характер та не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів, оскільки зустрічні перевірки контрагентів проведені не були.

Таким чином, позивач, як платник податків, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та сплату лише ним особисто податку до бюджету відповідно до законодавства України і відповідно, він не може нести будь-яку юридичну відповідальність за порушення його контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентами первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 24.01.2018р. у справі №824/942/13, від 14.03.2018р. у справі №803/1198/16, 03.04.2018р. по справі №820/13380/13-а, від 17.04.2018р. по справі №808/1543/17, від 24.04.2018р. по справі №813/8500/13.

Крім того, як вже вказувалося вище, Верховний Суд неодноразово зазначав, що відсутність у контрагентів матеріальних та трудових ресурсів не виключає взагалі можливості реального виконання ними господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу), а основні та транспортні засоби можуть перебувати у постачальника на праві оренди або в лізингу.

При цьому, апеляційним судом також враховується і рішення Європейського суду з прав людини у справах «Інтерсплав проти України» (2007 рік, заява №803/02) та «Булвес» АД проти Болгарії» (2009 рік, заява №3991/03), які, відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягають застосуванню судами, як джерела права, у зі змісту яких вбачається, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, при цьому, платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Таким чином, судова колегія, як і окружний суд, зазначає, що встановивши за даними власних інформаційних систем «факт обриву ланцюга постачання товарів (робіт)», контролюючий орган не здійснив будь-яких дій, направлених на отримання документального підтвердження відповідних обставин та жодного разу не провів зустрічних перевірок контрагентів позивача.

Отже, за таких обставин, висновки контролюючого органу щодо обсягу і якості спірних господарських операцій та розрахунків між платниками податків не можуть ґрунтуватися на неперевірених припущеннях чи суб`єктивних думках посадових осіб, інформації АІС "Податковий блок", а повинні доказуватись як факт і підтверджуватись документально.

Посилання ж представника відповідача на припущення у якості доказів конкретних податкових правопорушень щодо підстав та порядку формування податкового кредиту є неприйнятними, оскільки в основі формування податкового кредиту лежить факт здійснення конкретної господарської операції, який потребує доведення або спростування обставин саме здійснення цієї господарської операції. Будь-які припущення можуть мати місце виключно на підставі встановлення, дослідження та підтвердження обставин здійснення господарської операції (позиція Верховного Суду, викладена у Постанові від 12.04.2018 р. справа №804/698/26).

Аналогічна правова позиція з цих спірних питань викладена і в постановах Верховного Суду від 15.04.2020р. (справа №826/13929/17), від 31.01.2019р. (справа №802/548/15-а) та від 03.10.2019р. (справа №813/4079/15).

Таким чином, враховуючи конкретні обставини справи, а також приймаючи до уваги умови укладених договорів та специфіку придбаних робіт (послуг) у контрагентів, судова колегія, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має в наявності та надав суду усі необхідні та належним чином оформлені первинні документи, які в сукупності фактично свідчать про реальність вчинення та повного виконання спірних господарських операцій, натомість як доводи контролюючого органу, в свою чергу, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки з урахуванням закріпленої в ст.204 ЦК України презумпції правомірності правочину та вимог ч.2 ст.77 КАС України, останній мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази на підтвердження своєї позиці щодо безпідставності задекларованого позивачем податкового кредиту сформованого за господарськими операціями, які в реальності нібито не виконувались.

До того ж, суд 2-ї інстанції, як і окружний суд, також звертає увагу і на неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб`єкта господарювання за неправомірні дії іншого, що, в свою чергу, підтверджується вищезгаданою практикою Європейського Суду з прав людини («Інтерсплав проти України» (2007 рік, заява №803/02), «Булвес АД проти Болгарії» (2009 рік, заява №3991/03), «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 рік, заява №6689/03) і «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства» (рішення від 25.11.1999р.)).

Вказані вище рішення Європейського суду з прав людини у податкових спорах не дозволяють поставити публічний інтерес (наповнення бюджету) вище приватного (свобода господарської діяльності та захист права власності) та, в свою чергу, чітко визначає правило індивідуальної відповідальності добросовісного платника податків, який не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом і, при сплаті ПДВ має розраховувати на використання свого податкового кредиту в порядку, визначеному податковим законодавством.

Таким чином, усі претензії контролюючого органу до зазначених вище контрагентів позивача є передчасними та фактично носять загальний, неконкретний і абстрактний характер, а також ґрунтуються виключно на припущеннях.

Позивач же, в свою чергу, в судових засіданнях судів 1-ї та 2-ї інстанцій належним чином довів, що здійснені ним господарські операції із вказаними контрагентами мали реальний характер, а придбані та виконані підрядні роботи (послуги) підтверджені належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, спричинили реальні зміни його майнового стану та були належним чином відображені у податковій звітності.

Окрім того, в наявних матеріалах справи не містяться жодні докази наявності між позивачем та його контрагентом взаємоузгоджених спільних зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад.

За таких обставин, висновок податкового органу про «безтоварний» або «нереальний» характер спірних операцій ґрунтується лише на припущеннях, неправильній юридичній оцінці обставин справи та не підтверджений належними і беззаперечними доказами.

Отже, оскільки зроблені у спірному акті перевірки висновки є поверховими та передчасними, а всі претензії до взаємовідносин контрагентів фактично носять загальний та неконкретний характер, то колегія суддів приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку про наявність усіх законних підстав для скасування усіх оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 08.12.2021р., як протиправних.

І на останнє, судова колегія приймає до уваги та ще раз вважає за необхідне наголосити на тому, що згідно з вимогами цивільного та податкового законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК України) та презумпція правомірності рішень платника податку (пп.4.1.4 п.4.1.ст.4 ПКУ), а відповідно до ст.61 Конституції України, юридична відповідальність особи має виключно індивідуальний характер. Тобто, якщо контрагент позивача не виконав своїх податкових зобов`язань, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, і платник податків (замовник робіт), в свою чергу, в даному випадку, не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 21.12.2022р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко