Справа № 720/1786/22
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 р. м. Чернівці Справа № 720/1786/22

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., за участю: секретаря судового засідання Миронець Н.Я, позивача ОСОБА_1 , представників відповідача Муляр Т.В. та Гайсана О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Новоселицького районного суду Чернівецької області з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просила суд визнати дії Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області протиправними та зобов`язати відповідача видати нову посвідку на постійне проживання, за яку нею сплачено всі необхідні кошти.

В обґрунтування заявлених вимог вказано, що позивач є громадянкою Республіки Молдова, яка у грудні 2021 року подала відповідачу усі необхідні документи для отримання посвідки на постійне проживання в Україні. 17 грудня 2021 року позивач звернулась до відповідача з проханням отримати нову посвідку на постійне проживання, на що їй повідомлено про виготовлення посвідки, однак таку не видано з посиланням на необхідність сплати позивачем штрафу згідно постанови про накладення адміністративного стягнення №000904 від 01 грудня 2021 року. Вказано, що у січні 2022 року позивач знову звернулась до відповідача з проханням видати нову посвідку на постійне проживання, однак таку знову не було видано. Водночас в судовому порядку позивачем оскаржувалась постанова про накладення адміністративного стягнення №000904 від 01 грудня 2021 року. В подальшому, після судового розгляду справи щодо оскарження накладення штрафу та неодноразових звернень до працівників відповідача щодо видачі посвідки на постійне проживання, позивач дізналась про знищення відповідачем її посвідки на постійне проживання у зв`язку з тим, що вона протягом 6 місяців не зверталась за її видачею. За таких обставин та після звернення із заявою до поліції, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 передано за підсудністю Чернівецькому окружному адміністративному суду.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі; вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання; встановлено строки для подання заяв по суті справи; витребувано з Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області належним чином засвідчені копії документів, які стосуються спірних відносин.

Відповідачем подано до суду відзив на адміністративний позов, у якому він просить суд у задоволенні позову відмовити. При цьому зазначено про судовий розгляд справи щодо оскарження позивачем постанови про накладення адміністративного стягнення №000904 від 01 грудня 2021 року та про неможливість видати позивачу посвідку на постійне проживання, що була виготовлена за її заявою та доданими до неї документами, у зв`язку із тим, що пройшло 6 місяців з моменту оформлення посвідки і за вказаний період її не отримано заявником. Тому, на думку відповідача, знищуючи посвідку на постійне проживання, він діяв правомірно.

В судовому засіданні позивач, надавши пояснення щодо спірних відносин, заявлені позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві.

Крім цього, ухвалою суду від 29 листопада 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, витребувано у відповідача додаткові докази по справі.

Ухвалою суду від 14 грудня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання позивача щодо надання дозволу її чоловіку брати участь у розгляді даної справи як захисника позивача.

Ухвалою суду від 14 грудня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, залишено без розгляду клопотання позивача про виклик свідків.

За таких обставин, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Молдова, яка 02 грудня 2021 року звернулась до Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області із заявою щодо оформлення нової посвідки на постійне проживання в Україні. До заяви було додано: копію тимчасової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 27 травня 2002 року, копію внутрішнього паспорта громадянина Республіки Молдова НОМЕР_2 , переклад сторінки паспортного документа, що посвідчує особу, квитанція про сплату адміністративного збору.

Згідно наявних у справі матеріалів та визнавалось відповідачем у ході судового розгляду справи, за указаним вище зверненням позивача було оформлено нову посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_3 і направлено її 16 грудня 2021 року до Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області за місцем звернення заявниці.

В подальшому, виготовлену на ім`я позивача посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_3 було знищено, що підтверджується Актом про знищення недійсних документів (посвідок на постійне проживання в Україні) від 31 серпня 2022 року та визнавалося відповідачем у ході судового розгляду справи.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що постановою про накладення адміністративного стягнення №000904 від 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 відповідно до частини 1 статті 203 КУпАП притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 3502,00 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 28 липня 2022 року (справа №720/2363/21) позов задоволено, скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення №000904 від 01 грудня 2021 року, провадження по справі закрито.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року (справа №720/2363/21) апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області задоволено повністю, рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 28 липня 2022 року скасовано, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

За таких обставин позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі Закон №3773-VI) посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Аналогічне визначення міститься і в пункті 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321 (далі Порядок №321).

Приписами статті 4 Закону №3773-VI визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а у статті 5 Закону №3773-VI наведено підстави для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства. Такі підстави наведені і у Порядку №321.

Так, зокрема, згідно положень пункту 32 Порядку №321 для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають:1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України, крім випадків, установлених абзацом сьомим цього пункту; 2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) копію рішення про надання дозволу на імміграцію; 5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Відповідно до частини першої статті 5-3 Закону №3773-VI посвідка на тимчасове проживання видається у десятиденний строк з дня отримання заяви про її оформлення або продовження строку дії посвідки.

Водночас пунктом 54 Порядку №321 передбачено, що видача іноземцеві або особі без громадянства посвідки здійснюється територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, уповноваженим суб`єктом, який прийняв документи для її оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої), обміну, після пред`явлення паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, в якому на останній вільній сторінці проставляється відмітка про отримання посвідки, зразок якої встановлюється МВС.

Згідно ж приписів пункту 60 Порядку №321 якщо іноземець або особа без громадянства не отримали посвідку протягом шести місяців з дня її оформлення, вона знищується відповідно до пункту 75 цього Порядку.

Так, з матеріалів справи вбачається та визнавалось відповідачем те, що позивач як громадянка Республіки Молдова 02 грудня 2021 року звернулась до Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області із заявою щодо оформлення нової посвідки на постійне проживання в Україні, до якої були додані усі необхідні документи, за результатом розгляду яких оформлено позивачу нову посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_3 і направлено її 16 грудня 2021 року до Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області за місцем звернення заявниці. Однак в подальшому, виготовлену на ім`я позивача посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_3 , було знищено. Знищення посвідки на постійне проживання в Україні обґрунтовано відповідачем тим, що позивач протягом 6 місяців не зверталася за її отриманням.

Втім, у ході судового розгляду справи позивач наголошувала на тому, що вона неодноразово (зокрема 17 грудня 2021 року, у січні 2022 року) зверталася до Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області з питання видачі їй нової посвідки постійне проживання в Україні. Однак працівником Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області така їй безпідставно не видавалася, що пояснювалося необхідністю сплатити штраф, визначений постановою про накладення адміністративного стягнення №000904 від 01 грудня 2021 року.

Суд зауважує, що особливістю адміністративного судочинства, порівняно з іншими видами судочинства, є обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Проте в ході судового розгляду справи відповідачем як суб`єктом владних повноважень указаних вище тверджень позивача не спростовано та на підставі належних і достовірних доказів не доведено суду неможливості видати позивачу за її зверненнями посвідку на постійне проживання в Україні, яка була оформлена за заявою позивача від 02 грудня 2021 року та передана 16 грудня 2021 року до Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області за місцем звернення заявниці.

У відзиві на позовну заяву не наведено правових підстав неможливості видати позивачу оформлену на її ім`я посвідку на постійне проживання в Україні.

Натомість зазначення відповідачем в обґрунтування своєї позиції обставин судового розгляду справи №720/2363/21 за позовом ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення №000904 від 01 грудня 2021 року, суд оцінює критично, оскільки оскарження в судовому порядку названого рішення не давало відповідачу правових підстав для не видачі позивачу оформленої на її ім`я посвідки на постійне проживання в Україні.

Обставини щодо сплати чи не сплати ОСОБА_1 штрафу за вчинене нею адміністративне правопорушення та щодо оскарження у судовому порядку такого штрафу не мають значення для правильного вирішення даної справи у межах спірних відносин.

Щодо тверджень у відзиві про законність дій відповідача по знищенню посвідки на постійне проживання в Україні, то такі оцінці не підлягають, адже, як встановлено судом у ході розгляду справи, звернення до суду з цим позовом обумовлено незгодою ОСОБА_1 із діями відповідача щодо не видачі їй на неодноразові звернення посвідки на постійне проживання в Україні, яка була оформлена за заявою позивача та доданими до неї документами.

Враховуючи викладене, перевіряючи оскаржувані позивачем дії суб`єкта владних повноважень на відповідність їх критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про те, що відповідач, не видавши позивачу оформлену посвідку на постійне проживання в Україні, діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини, необґрунтовано, нерозсудливо, упереджено, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані указані дії.

Тому, суд визнає протиправними дії відповідача щодо не видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні із зобов`язанням відповідача видати позивачу посвідку на постійне проживання в Україні.

На переконання суду, саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

При цьому суд зауважує, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

При вирішенні цього спору судом не перебираються властиві суб`єкту владних повноважень функції, а лише дається правова оцінка спірним правовідносинам і визначається належний спосіб захисту з урахуванням вимог статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, який сприятиме повному захисту порушеного права та інтересу позивача.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідач не довів законність оскаржуваних дій.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, а згідно наявних у справі квитанцій від 13 вересня 2022 року та від 21 жовтня 2022 року позивачем за подання позову сплачено судовий збір у загальному розмірі 992 грн 40 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області щодо не видачі ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області видати ОСОБА_1 посвідку на постійне проживання в Україні.

Cтягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 19 грудня 2022 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), відповідач - Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області в особі Новоселицького відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області (вул. Митрополита Андрія Шептицького, 25, м. Чернівці, 58008, ).

Суддя О.П. Лелюк