Справа № 260/4823/22
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2022-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 грудня 2022 рокум. Ужгород№ 260/4823/22

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Калинич Я.М. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (54020, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1, ), Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88008, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Волошину Любов Ярославівну, звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якій просить:

1. Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову у призначенні пенсії за вислугу років неправомірними та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років - з урахуванням правової оцінки суду, наданої у рішенні.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років передбачених пунктами «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», наступні періоди: період роботи з 01.08.1980р. по 29.10.1980 року на посаді викладача Дубовецької ДМШ, період роботи з 04.09.1990 року по 30.08.1997 року на посаді концертмейстера в Тульчинському училищі культури, період роботи з 03.09.2010 року по 30.08.2011 року в Уманському обласному музичному училищі на посаді викладача відділу загального фортепіано, період роботи на посаді викладача з 01.09.2011 по 31.08.2017 року в Чинадіївській ДМШ, період роботи на посаді асистента кафедри з 01.09.2017 року по 10.10.2017 року в Мукачівському державному університеті.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій, як це передбачено пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 07.10.2022 року №01 було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» через відсутність необхідного стажу роботи. За результатами розгляду заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 , відповідач відмовив в призначенні пенсії за вислугу років та призначенні позивачу грошової допомоги в розмірі 10 пенсій відмовлено з тих підстав, що не зараховано періоди роботи: - не зараховано період роботи з 01.08.1980р. по 29.10.1980 року згідно з трудовою книгою наявне виправлення; - на посаді концертмейстера з 04.09.1990 р. по 30.08.1997 року в Тульчинському училищі культури та з 03.09.2010 року по 30.08.2011 року в Уманському обласному музичному училищу, оскільки посада не передбачена Переліком №909; - на посаді викладача з 01.09.2011 по 31.08.2017 року в Чинадіївській ДМШ оскільки посада викладача в позашкільних навчальних закладах не передбачена Переліком №909; - на посаді асистента кафедри з 01.09.2017 року по 10.10.2017 року в Мукачівському державному університеті оскільки заклад не передбачений Переліком №909. Позивач вважає такі дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області протиправними.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Від Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень вказав, що відповідно до рішення №01 від 07.10.2022 при розгляді заяви від 30.09.2022 року та долучених до неї документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, страховий стаж ОСОБА_1 обчислений відповідно до чинного законодавства, який становив 45 роки 02 місяці 0 днів. За результатами розгляду документів доданих до заяви не зараховано період роботи: - з 01.08.1980 по 29.10.1980, оскільки в підставах внесення запису наявне виправлення в наказі про звільнення; - на посаді концертмейстра з 04.09.1990 по 30.08.1997 в Тульчинському училищі культури та з 03.09.2010 по 30.08.2011 в Уманському обласному музичному училищі, оскільки посада концертмейстра Переліком №909 не передбачена; - на посаді викладача з 01.09.2011 по 31.08.2017 в Чинадіївській ДМШ, оскільки посада викладача в позашкільних навчальних закладах не передбачена Переліком №909; - на посаді асистента кафедри з 01.09.2017 по 10.10.2017 в Мукачівському державному університеті, оскільки заклад не передбачений Переліком №909.

Отже, страховий стаж позивача склав 45 років 2 місяці. Стаж роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017 склав 16 років 7 місяців 14 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788. До того ж, відповідач зазначає, що позивач не має права на виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, оскільки у нього відсутній страховий стаж 35 років на посадах, визначених Переліком №909 на день досягнення пенсійного віку (відповідно до ст. 26 Закону №1058). Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2022 року залучено співвідповідача, а саме Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

Відповідач 2 правом подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, матеріали відмовної пенсійної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 30 вересня 2022 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років.

До заяви позивач додав: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; заяву про призначення пенсії; паспорт; військовий квиток; диплом (свідоцтво, атестат) про навчання; трудову книжку.

Рішенням від 07.10.2022 року № НОМЕР_2 було відмовлено в призначенні пенсії через відсутність необхідного стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років. Зокрема, до страхового стажу та до стажу роботи на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років, не зараховано період роботи:

- період роботи з 01.08.1980 по 29.10.1980 в Дубовецькій ДМШ, оскільки в підставах внесення запису наявне виправлення в наказі про звільнення;

- на посаді концертмейстра з 04.09.1990 по 30.08.1997 в Тульчинському училищі культури та з 03.09.2010 по 30.08.2011 в Уманському обласному музичному училищі, оскільки посада концертмейстра Переліком №909 не передбачена;

- на посаді викладача з 01.09.2011 по 31.08.2017 в Чинадіївській ДМШ, оскільки посада викладача в позашкільних навчальних закладах не передбачена Переліком №909;

- на посаді асистента кафедри з 01.09.2017 по 10.10.2017 в Мукачівському державному університеті, оскільки заклад не передбачений Переліком №909.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-ІV).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

В свою чергу, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

За змістом рішення Конституційного суду України положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом №911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону №1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е, ж» статті 55 Закону №1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, та Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII - неконституційними.

Згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213 та від 24.12.2015 №911 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Тобто, особа, яка станом на момент звернення до Пенсійного органу має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.

Згідно з статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637. Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно відомостей трудової книжки позивача вбачається, що такий з 01.08.1980 року по 29.10.1980 року працював в Дубовецькій ДМШ на посаді викладача музтеоретичних дисциплін.

Щодо періоду роботи позивача в Дубовецькій ДМШ то слід зазначити наступне.

На час складання відповідних записів була чинною Постанова «Про трудові книжки робітників та службовців» від 6 вересня 1973 р. №656, затверджена Радою Міністрів СРСР та Всесоюзною центральною радою професійних спілок.

Надалі діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно з пункту 1.3 Інструкції при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

Пунктом 2.2 Інструкції заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо - кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо - кваліфікаційному рівні, на стажування.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно з пунктом 2.27 Інструкції запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Суд встановив, що запис 1 та запис 2 у трудовій книжці позивача НОМЕР_3 є чіткими та зрозумілими, містять відтиск печатки підприємства, назву та підпис посадової особи такого підприємства, однак наявне виправлення в наказі про звільнення.

Суд приходить до переконання, що за умови наявності в трудовій книжці записів про початок та кінець періоду роботи позивача в Дубівській ДМШ, наявність виправлення у записі наказу про звільнення, з огляду на зміст таких записів, є несуттєвим недоліком, та не позбавляє можливості чітко встановити трудовий стаж позивача.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, зазначеній в постанові від 06.02.2018 в справі №677/277/17.

Також слід звернути увагу на те, що відповідно до пункту 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, основним документом, що підтверджує стаж є трудова книжка. Лише при наявності неправильності чи неточності записів у трудовій книжці, для підтвердження стажу приймаються до уваги інші документи, які визначені вищевказаним Порядком №637, зокрема: дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; довідки; виписки із наказів; особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати; посвідчення; характеристики; письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про період роботи.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 08.05.2018 у справі №559/484/17 та від 07.11.2019 у справі №686/19477/16.

Згідно з довідкою Дубівської дитячої школи мистецтв Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 11.10.2021 року №12 вбачається, що з 01.08.1980 року (Наказ №29 по Дубівській ДМШ від 01.08.1980 року) по 29.10.1980 року (Наказ №39 по Дубівській ДМШ від 29.10.1980 року) ОСОБА_1 дійсно працював в Дубівській дитячій музичній школі на посаді викладача муз.-теоретичних дисциплін (а.с.7, на звороті).

Верховний Суд в постанові від 12.12.2019 за результатом розгляду справи №229/3431/16-а дійшов висновку про безпідставність доводів пенсійного органу про неможливість підтвердження трудового стажу через відсутність на зберіганні в державному архіві запитуваних документів та вказав про неможливість надання повного об`єму необхідних для реалізації прав позивача документів та повноти записів у наявних підтверджуючих страховий стаж документах з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів та зберігання в належному стані трудової книжки на час роботи покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.

Тобто, однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні та відповідному зберіганні трудової книжки. Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці чи її неналежне зберігання.

Отже, рішення відповідача в частині неврахування трудового стажу позивача в періоду роботи в Дубівській ДМШ, за період з 01.08.1980 року по 29.10.1980 року, з мотивів наявності виправлення в наказі про звільнення є неправомірним.

Також в оскаржуваному рішенні зазначено, що відповідачем не зараховано до стажу роботи на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років періоди роботи на посаді концертмейстра з 04.09.1990 року по 30.08.1997 року в Тульчинському училищі культури та з 03.09.2010 року по 30.08.2011 року в Уманському обласному музичному училищі, на посаді викладача з 01.09.2011 по 31.08.2017 в Чинадіївській ДМШ, на посаді асистента кафедри з 01.09.2017 по 10.10.2017 в Мукачівському державному університеті, оскільки такі посади не передбачені Переліком №909.

Щодо таких тверджень відповідача, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 №963 «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників» посада викладача музичної школи включена до переліку посад педагогічних працівників.

Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років №909, що затверджений Постановою КМУ від 04.11.1993р. №909, установлено заклади освіти і посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років - у музичних школах: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Суд встановив, що Порядком №909 не передбачена посада концертмейстера.

Проте, дорученням Кабінету Міністрів України від 06.01.1995 №39721 за клопотанням Міністерства соціального захисту населення України від 01.02.1995 №01-3/133-02-2 дія постанови №909 від 04.11.1993 поширена на викладачів музичних, художніх, хорових, хореографічних шкіл, шкіл мистецтв та інших шкіл естетичного виховання, без внесення змін до вказаної постанови.

Пункт 6 Переліку типів позашкільних навчальних закладів, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2001 №433, визначає, що до позашкільних навчальних закладів відносяться мистецькі школи: музична, художня, хореографічна, хорова, школа мистецтв тощо.

Частиною 4 статті 21 Закону України «Про позашкільну освіту» передбачено, що право на пенсію за вислугою років мають педагогічні працівники позашкільних навчальних закладів за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.

Отже, переліком посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000р. №963 посади викладача та концертмейстера - віднесені до педагогічних посад.

Розглядаючи дану справу по суті, суд врахував, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019р. у справі №442/456/17 дійшла наступних висновків:

«…викладач музичної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Стаж роботи викладачем та концертмейстером в дитячій музичній школі має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком №909».

Така позиція також була висловлена Верховним Судом у постанові 26.03.2019р. у справі №484/211/17 та від 23.01.2020р. у справі №756/9879/16-а.

Також переліком №909 установлено заклади освіти і посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років - вищі навчальні заклади I - II рівнів акредитації, професійно-технічні навчальні заклади: директори, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної, навчально-виробничої) роботи, старші майстри виробничого навчання, майстри виробничого навчання, викладачі, педагоги професійного навчання, практичні психологи, соціальні педагоги, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Частина перша статті 10 Закону України «Про освіту» визначає невід`ємними складниками системи освіти такі: дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 №963 затверджено Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, серед яких і посада асистента вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівня акредитації.

Разом з тим, згідно пункту 5.3.1 Положення про клінічний заклад охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 07.07.1997 за №245/2049, асистенти, аспіранти, клінічні ординатори та наукові співробітники клінічних кафедр (відділів) виконують лікувально-діагностичну роботу в профільних відділеннях, на яких базується клініка, в обсязі, що визначається від розрахункової норми навантаження лікаря-ординатора відповідної спеціальності.

Відповідно до пункту 1-1 приміток до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у навчальних закладах і установах, перелічених у розділі « 1. Освіта», відносяться до числа осіб, що мають право на пенсію за вислугу років.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Як вже зазначалось судом, записами із трудової книжки ОСОБА_1 підтверджується стаж роботи позивача на посадах:

Запис 1 - 01.08.1980 (наказ №29 від 01.08.1980р.) прийнятий на роботу в Дубовецьку ДМШ викладачем муз.-теоретичних дисциплін.

Запис 2 - 29.10.1980 (наказ №39 від 29.10.1980р.) звільнений з посади у зв`язку з призовом в Радянську армію.

Запис 3 - 04.11.1980 - 03.12.1982 служба в армії.

Запис 4 - 03.01.1983 (наказ №1 від 03.01.1983р.) поновлений на роботу в Дубовецьку ДМШ викладачем муз.-теоретичних дисциплін.

Запис 5 - 20.08.1984 (наказ №35 від 20.08.1984р.) звільнений з посади у зв`язку з поступленням у вищий навчальний заклад.

Запис 6 - 01.09.1984 (наказ №108 від 22.08.1984р.) зарахований студентом першого курсу стаціонару.

Запис 7 - 15.08.1988 (наказ №83 від 25.06.1988р.) закінчив навчання.

Запис 8 - 24.08.1988 (наказ №60 від 24.08.1988р.) зарахований в Немирівську середню школу №1 на посаду вчителя музики.

Запис 9 - 10.08.1989 (наказ №1650-К від 10.08.1898р.) звільнений у зв`язку з переведенням на роботу в Тульчинську середню школу №3.

Запис 10 - 15.08.1989 (наказ №56 від 26.08.1989р.) призначений на посаду вчителя музики, шляхом переведення.

Запис 11 - 16.03.1990 (наказ №19 від 12.03.1990р.) звільнений за власним бажанням у зв`язку з сімейними обставинами.

Запис 12 - 27.03.1990 (наказ №19 від 27.03.1990р.) прийнятий на роботу в Шпиківську ДМШ на посаду викладача теоретичних дисциплін і концертмейстерство.

Запис 13 - 03.09.1990 (наказ №44 від 03.09.1990р.) звільнений з займаної посади у зв`язку з переходом на інше місце роботи.

Запис 14 - 01.09.1990 (наказ №59 від 04.09.1990р.) зарахований на посаду концертмейстра в Тульчинське училище культури.

Запис 15 - 03.12.1990 наказ Міністерства культури УРСР №342 від 02.11.1990 року про перейменування.

Запис 16 - 30.08.1997 (наказ №145-№70 від 25.08.1997р.) звільнений з посади.

Запис 17 - 01.09.1997 (наказ №6 від 30.08.1997р.) зарахований на посаду викладача фортепіано і концертмейстра шляхом переведення до Тульчинської філії.

Запис 18 - 26.07.2002 Рішенням №50 сесії Вінницької обласної ради від 26.07.2002р. створено на базі Тульчинської філії Вінницького училища культури і мистецтв - Тульчинське училище культури.

Запис 19 - 01.09.2010 (наказ №22-к від 01.09.2010р.) звільнений з посади за власним бажанням.

Запис 20 - 03.09.2010 (наказ №19 від 06.09.2010р.) прийнятий на посаду концертмейстра на контрактній основі та викладача відділу загального фортепіано.

Запис 21 - 30.08.2011 (наказ №15 від 30.08.2011р.) звільнений з посади у зв`язку з закінченням терміну контракту.

Запис 22 - 01.09.2011 (наказ №20 від 01.09.2011р.) прийнятий на роботу в Чинадіївську ДШМ на посаду викладача по класу фортепіано.

Запис 23 - 31.08.2017 (наказ №10 від 31.08.2017р.) звільнений з роботи за власним бажанням.

Запис 24 - 01.09.2017 (наказ №482-к від 31.08.2017р.) прийнятий на роботу на посаду асистента кафедри педагогіки музичної освіти і виконавського мистецтва до проведення конкурсу.

Запис 25 - 18.06.2018 (наказ №306-к від 18.06.2018р.) призначений на посаду асистента кафедри педагогіки музичної освіти і виконавського мистецтва, як обраний за конкурсом.

Запис 26 - 30.08.2019 (наказ №468-к від 30.08.2019р.) звільнений з роботи за власним бажанням.

Запис 27 - 02.09.2019 (наказ №13-02 від 30.08.2019р.) прийнятий на основну роботу на посаду концертмейстра в Мукачівську ДШМ №2.

Запис 28 - 28.08.2020 (рішення Мукачівської міської ради №1911 від 15.06.2020р.) Мукачівська дитяча школа мистецтв №2 з 28.08.2020р. реорганізована шляхом злиття у комунальний заклад «Мукачівська дитяча школа мистецтв ім. С.Ф. Мартона» Мукачівської міської ради.

З аналізу наведеного, суд дійшов висновку про те, що стаж роботи позивача за спірний період має зараховуватись до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ навіть попри те, що посади викладача, концертмейстера та асистентакафедри прямо не передбачені Переліком №909. Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Вказані висновки суду відповідають правовій позиції відображеній у постановах Верховного Суду від 12.04.2021р. (справа №721/1053/16-а), від 27.02.2019р. (справа №694/935/17), від 12.03.2019р. (справа №647/514/17), постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019р. (справа №233/4308/17) та від 31.10.2019р. у справ №686/19056/16-а.

Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, керуючись частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення в цій частині позовних вимог шляхом визнання протиправною відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що викладена у рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №01 від 07.10.2022р., у зв`язку із чим вказане рішення належить скасувати.

З приводу позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити позивачу пенсію за вислугу років згідно пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014р. №28-2, відповідач є територіальними органами Пенсійного фонду України, а згідно із п. 4.3 цього Положення організовує роботу управлінь Фонду, зокрема щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій.

Таким чином питання призначення (перерахунку) і виплати пенсій належить до виключної компетенції органів пенсійного фонду.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Підсумовуючи наведене та враховуючи встановлену протиправність спірної відмови, а також беручи до уваги дискреційність повноважень органів Пенсійного фонду з питань призначення громадянам пенсійних виплат, суд вважає, що для відновлення порушених прав позивача слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (як органу, що здійснював розгляд заяви позивача та прийняв протиправне рішення) зарахувати досліджувані періоди роботи позивача на посадах викладача, концертмейстера та асистента кафедри до спеціального стажу позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» та повторно розглянути заяву позивача від 30.09.2022 року про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» з доданими документами та у порядку, строк і спосіб, визначені законодавством, прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 «Прикінцевих положень» Закону №1058-IV, суд зазначає таке.

Верховний Суд в постанові від 12.03.2019 у справі №127/9277/17 зазначив, що право на отримання відповідної грошової допомоги не залежить та не пов`язується із призначенням саме пенсії за вислугою років, а є окремим правовим механізмом відповідної соціальної виплати, який також може реалізовуватись при призначенні пенсії за віком.

Разом з тим, суд не знайшов у матеріалах справи доказів, звернення позивача до відповідачів із заявою про нарахування та виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 «Прикінцевих положень» Закону №1058-IV, як і не знайшов відмови відповідачів у нарахуванні та виплаті такої ОСОБА_1 .

Оскільки позивач не звертався до відповідачів з вимогою про нарахування та виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 «Прикінцевих положень» Закону №1058-IV, доказів протилежного суду не надано, то відповідно відсутні підстави для захисту прав позивача, оскільки таке на даний час не порушено.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини суд доходить висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на що позов належить задовольнити частково.

Згідно частин 1,3 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов належить задовольнити частково, а позивачем понесено судові витрати із сплати судового збору у сумі 1984,80 грн., що підтверджується квитанціями від 10.11.2022р. №2049-6017-8393-6494 та від 17.11.2022р. №0124-6284-8137-5474, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про стягнення частини понесених позивачем судових витрат пропорційно частині задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача у сумі 992,40 грн.

Керуючись ст. 2, 5, 6, 14, 77, 134, 241-246, 255, 263, 295, 370 КАС України суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (54020, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1, ), Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88008, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №01 від 07.10.2022 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи з 01.08.1980 року по 29.10.1980 року на посаді викладача Дубовецької ДМШ; з 04.09.1990 року по 30.08.1997 року на посаді концертмейстера в Тульчинському училищі культури; з 03.09.2010 року по 30.08.2011 року в Уманському обласному музичному училищі на посаді викладача відділу загального фортепіано; з 01.09.2011 року по 31.08.2017 року в Чинадіївській ДМШ; з 01.09.2017 року по 10.10.2017 року на посаді асистента кафедри в Мукачівському державному університеті.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.09.2022 року про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» з доданими документами та у порядку, строк і спосіб, визначені законодавством, прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (54020, м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяЯ. М. Калинич