Справа № 260/3998/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/3998/21 пров. № А/857/13082/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Зінчук Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року про заміну боржника у виконавчих листах, постановлену суддею Маєцькою Н.Д. у м. Ужгород Закарпатської області о 14:47, повний текст якої складений 15 серпня 2022 року, у справі №260/3998/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про стягнення середнього заробітку за час затримки задоволено частково: 1) Стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (Закарпатська область, м.Ужгород, м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 18 червня 2020 року по 03 серпня 2021 року у розмірі 258337,38 грн (двісті п`ятдесят вісім тисяч триста тридцять сім гривень тридцять вісім копійок); 2) В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2022 року залишено без змін рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року.

Додатковим рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 січня 2022 року задоволено частково заяву позивача про ухвалення додаткового рішення та стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4, ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9600,00 грн (дев`ять тисяч шістсот гривень).

На виконання рішення суду 16 червня 2022 року Закарпатським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист в справі № 260/3998/21 про стягнення з Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 18 червня 2020 року по 03 серпня 2021 року у розмірі 258337,38 грн (двісті п`ятдесят вісім тисяч триста тридцять сім гривень тридцять вісім копійок).

Також 16 червня 2022 року Закарпатським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист в справі № 260/3998/21 про стягнення на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, м.Ужгород, пл. Народна, буд. 4, ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9600,00 грн (дев`ять тисяч шістсот гривень).

Згідно вищевказаних виконавчих листів, боржником у них є Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області.

20 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із заявою про заміну боржника у виконавчих листах, виданих в адміністративній справі № 260/3998/21.

Заява обґрунтована тим, що Закарпатським окружним адміністративним судом видано два виконавчі листи, боржником у яких є Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області. Наказом Міністерства юстиції України від 28 грудня 2019 року №4348/5 Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України припинено Головному територіальному управлінню юстиції у Закарпатській області здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах з 28 грудня 2019 року. В той же час, Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) є правонаступником всіх майнових прав та обов`язків Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року заяву позивача про заміну боржника у виконавчих листах задоволено.

Замінено боржника за виконавчим листом, виданим Закарпатським окружним адміністративним судом в адміністративній справі № 260/3998/21 про стягнення з Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 18 червня 2020 року по 03 серпня 2021 року у розмірі 258337,38 грн (двісті п`ятдесят вісім тисяч триста тридцять сім гривень тридцять вісім копійок), а саме Головне територіальне управління юстиції в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м.Ужгород, Закарпатська область, 88000, код: ) на Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, 11, ).

Замінено боржника за виконавчим листом, виданим Закарпатським окружним адміністративним судом в адміністративній справі № 260/3998/21 про стягнення на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4, ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9600,00 грн (дев`ять тисяч шістсот гривень), а саме Головне територіальне управління юстиції в Закарпатській області (пл. Народна, буд.4, м.Ужгород, Закарпатська область, 88000, код: ) на Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, 11, ).

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу, керувався положеннями статті 379 Кодексу адміністративного судочинства України та зазначив про наявність законодавчо визначених підстав для заміни боржника у виконавчому листі.

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) оскаржило її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог заяви позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що спірним у цій справі є питання можливості застосування механізму заміни у виконавчому документі у випадку, якщо до відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом боржник, який є суб`єктом владних повноважень, перебуває у стані припинення, але ще не припинений як юридична особа публічного права, проте, його управлінські функції передані іншій юридичній особі публічного права.

Відповідно до статей 129, 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 13 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" та ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Аналогічна норма закріплена в ст. 370 КАС України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин 1 та 2 статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України. Обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України закріплені положення стосовно процесуального правонаступництва та указано, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

За приписами частин першої 379 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (частина четверта статті 379 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, процесуальне правонаступництво передбачено не лише у зв`язку зі смертю (оголошенням померлою) фізичної особи та реорганізацією суб`єкта господарювання, а й в інших передбачених законом випадках, у тому числі в разі заміни кредитора або боржника в зобов`язанні. Процесуальне правонаступництво в розумінні статті 52 КАС України допускається на будь-якій стадії судового процесу, включаючи стадію виконання судового рішення.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід щодо переходу до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Отже, правонаступництво в сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

У такому випадку також відбувається вибуття суб`єкта владних повноважень із публічних правовідносин.

Особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама по собі має бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.

Отже, коли відбувається публічне правонаступництво, вирішальним є встановлення факту переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) від одного суб`єкта владних повноважень до іншого, а не факту державної реєстрації припинення вибувшого з публічних правовідносин суб`єкта владних повноважень як юридичної особи.

Відповідно до частини 4 статті 87 Цивільного кодексу України юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.

Згідно з абз. 2 ч.4 ст. 21 Закону України Про центральні органи виконавчої владитериторіальні органи центрального органу виконавчої влади припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію їх припинення.

За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на час звернення позивача із заявою Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області значиться в стані припинення.

Відповідно до листа Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області від 15 липня 2021 року № 9-11-06/3194, Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області відсутнє в Єдиній мережі розпорядників та одержувачів коштів державного бюджету в 2021 році, та відповідно відкритих рахунків на їх ім`я в Головному управлінні казначейства не має.

Згідно з пунктами 5 та 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074 (надалі - Порядок № 1074), орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

За приписами пункту 8 Порядку № 1074 внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Постановою Кабінету Міністрів України № 870 Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції від 09 жовтня 2019 року, визначено механізм ліквідації як юридичних осіб публічного права територіальних органів Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1, зокрема Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області; та утворення юридичних осіб публічного права - міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2, зокрема Південно- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ).

Пунктом 3 цієї постанови установлено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції; здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції; міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1: Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.

Отож приведеною нормою закону, визначено що Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) є фактичним правонаступником Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області. З моменту утворення такого міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції такий орган здійснює повноваження та функції, покладені на зазначені органи.

На час розгляду поданої позивачем заяви Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) створене, зареєстроване у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (підстава реєстрації саме постанова КМУ № 870) та діє замість ліквідованих територіальних органів Міністерства юстиції, зокрема Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області.

Частиною 2 статті 6 КАС України та положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). «Право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, N° 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

У разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, §70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що «держава є відповідальною за борги державного підприємства, не дивлячись на те, що підприємство є окремою юридичною особою. Таким чином, держава є відповідальною за невиплату заявнику сум, присуджених йому рішеннями, що винесені проти такого підприємства. Суд вважає, що Уряд не продемонстрував, що підприємство мало достатню інституційну та операційну незалежність від держави, щоб звільнити державу від відповідальності за Конвенцією за дії чи бездіяльність цього підприємства. Таким чином, Суд вирішує, що держава є відповідальною за борги такого підприємства, як наведено у цій справі (див., наприклад, рішення у справі Garkusha v. Ukraine, заява № 4629/03, пункт 25, рішення від 13 грудня 2005 року; рішення у справі Martynov v. Ukraine) заява № 36202/03, пункт 23, рішення від 14 грудня 2006 року; та рішення у справі Solovyev v. Ukraine, пункт 20). Суд зауважує, що рішення суду від 4 листопада 2003 року та від 2 червня 2006 року залишалися невиконаними близько 4 років і 8 місяців та 2 років і 1 місяця відповідно. Суд нагадує, що він вже встановлював порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у справах, які стосувалися аналогічних питань (див., наприклад, рішення у справі Garkusha, згадане вище, пп. 24-25, рішення у справі Mykhaylenky and Others, згадане вище, п. 55, та рішення у справі Voytenko, згадане вище, пп. 39-43). Розглянувши всі подані матеріали, Суд вирішує, що Уряд не надав жодного переконливого факту чи аргументу який дозволив би Суду дійти іншого висновку у цій справі. Таким чином, у цій справі має місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції» (STANKOVSKAYA v. UKRAINE, №20984/04, § 25 - ЗО, ЄСПЛ, від 11 грудня 2008 року).

Також, колегією суддів враховано правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) де вказано, що «при реорганізації в формі злиття немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Адже правонаступник лише один, що унеможливлює виникнення будь-яких спорів щодо переходу майна, прав чи обов`язків. Отже, лише при припиненні суб`єкта господарювання шляхом поділу в розподільчому балансі визначається правонаступництво. Внаслідок же злиття, приєднання або перетворення правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при таких видах реорганізації неможливий. ...Отже, уже з дня державної реєстрації AT «Укрзалізниця» мало право здійснювати будь-які види господарської діяльності, які потребували ліцензій чи дозволів, на підставі ліцензій та інших дозвільних документів, отриманих підприємствами залізничної галузі, які знаходилися в процедурі припинення, включаючи ДП «Донецька залізниця». З огляду на викладене вище висновки судів попередніх інстанцій про те. що відсутність в СДР запису про припинення ДП «Донецька залізниця» свідчить про те. що правонаступництво не відбулося, є помилковими. ...Державна реєстрація рішення про припинення ДП «Донецька залізниця» була здійснена 25 листопада 2014 року. Таким чином, на момент звернення до суду ДП «Донецька залізниця» знаходилася в процедурі припинення більш як два роки, а на момент розгляду цієї справи судом касаційної інстанції - більше п`яти років. Якщо припустити, що правонаступництво настає лише з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, то це призведе до можливостей порушення прав кредиторів, які протягом значного періоду часу не зможуть звернутися з вимогами до новоствореної юридичної особи, яка отримає все майно правопопередника, але не буде нести відповідальність за його зобов`язаннями».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі №922/4519/14 (провадження № 12-34гс20) зазначено, що «забезпечення остаточності судового рішення та його неухильного виконання спрямоване на дотримання таких вимог верховенства права, як забезпечення прав і свобод людини, правової визначеності, доступу до правосуддя, законності. Порушення принципу обов`язковості виконання судового рішення суперечить вимогам правової визначеності».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №264/5957/17 (провадження № 14-37цс20) зроблено висновок, що «у випадках заміни сторони у зобов`язанні такі відомості не підтверджують правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи, яку замінили. Іншими словами, інформація, відображена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо правонаступника юридичної особи (відомості, передбачені у пунктах 29 і ЗО частини другої, пунктах 14 і 15 частини третьої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»), не охоплює всіх випадків правонаступництва прав і обов`язків юридичної особи, зокрема у випадку заміни сторони у зобов`язанні, що відбулася до припинення юридичної особи шляхом 'її реорганізації чи ліквідації».

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Слід зазначити, що Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області перебуває у стані припинення більше двох років, рішення про припинення останнього та його правонаступника який забезпечує виконання функцій та обов`язків ліквідованої установи було одночасно прийнято Кабінетом Міністрів України і не пов`язується із внесення відомостей до ЄДР.

Звідси, передача функцій та обов`язків від Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та фактичне їх виконання новоутвореною установою - Південно-Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції та закриття рахунків Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області свідчить про фактичне вибуття вказаного боржника.

При цьому, судом першоі інстанції слушно при прийнятті судового рішення враховано, що закриття рахунків Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та відсутність у вказаної установи майна фактично створюють позивачу перешкоди у захисті його прав.

Отже, Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області втратило повноваження державного органу, який згідно із законом виконує функції, тому відповідно, не може здійснювати права та виконувати обов`язки сторони у справі, а відтак, і відповідати за зобов`язання, які на нього покладені, в тому числі й судовими рішеннями, оскільки таке повноваження передано для виконання завдань і функцій новоствореному органу у зазначеній сфері, яким є Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)

Відтак, відбулося фактичне (компетенційне) адміністративне правонаступництво. Сама по собі відсутність факту ліквідації юридичної особи не може слугувати підставою для відмови в задоволенні клопотання про заміну боржника у виконавчому документі, оскільки визначальною обставиною є саме одночасна юридична та фактична спроможність державного органу реалізовувати власні повноваження та виконувати законодавчо передбачені функції.

З огляду на наведене, відсутні підстави для висновку про недотримання судом першої інстанції вимог процесуального законодавства при вирішенні питання щодо заміни боржника у виконавчому листі правонаступником.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року про заміну боржника у виконавчих листах, виданих у справі № 260/3998/21, без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Постанова складена в повному обсязі 16.12.2022.