Справа № 640/11669/22
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року м. Київ № 640/11669/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Гарника К.Ю., суддів: Пащенка К.С., Іщука І.О., за участю секретаря судового засідання Дураєвої А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору

1) Міністерство внутрішніх справ України,

2) Головне управління Національної гвардії України

про визнання постанови в частині такою, що не відповідає частині 6 статті 21 Закону України «Про Національну гвардію України»

за участю представників сторін:

позивача - Фрейліха Є.В.

від позивача - Кротенка О.В.

від відповідача- Пуленця А.С.

від третьої особи 1 - Щепанського А.М.

від третьої особи 2 - Жиріна С.О.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач), адреса: 01008, місто Київ, вулиця Михайла Грушевського, будинок 12/2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство внутрішніх справ України (далі по тексту - третя особа 1), адреса: 01024, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10, Головне управління Національної гвардії України (далі по тексту - третя особа 2), адреса: 03151, місто Київ, вулиця Святослава Хороброго, будинок 9а, в якій позивач, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просить суд:

- визнати протиправною постанову Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (такою, що не відповідає частині 6 статті 21 Закону України «Про Національну гвардію України») та нечинною в частині пункту 2-1.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (зі змінами), пунктом 2-1 якої установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

На переконання позивача, Закон України «Про Національну гвардію України» не передбачає можливість делегування повноважень Кабінету Міністрів України визначати порядок здійснення грошового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України, ані Міністерству внутрішніх справ України, ані Головному управлінню Національної гвардії України.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» визначено, зокрема, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Тому, на переконання представника відповідача, приймаючи оскаржувану Постанову, Уряд діяв виключно у межах наданих йому повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством.

Також, у відзиві на позовну заяву зазначено, що чинне законодавство визначає, що саме Міністр оборони України спільно з Міністром внутрішніх справ України визначають порядок грошового забезпечення військових формувань, зокрема, Національної гвардії України.

Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07 червня 2018 року затверджений порядок, який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

В свою чергу, пунктом 2-1 оскаржуваної постанови встановлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Тобто, як вказує представник відповідача, даним пунктом лише уточнюється вже встановлений порядок визначення посадових осіб, уповноважених на встановлення порядку виплати грошового забезпечення, зокрема, військовослужбовцям Національної гвардії України.

На підставі викладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, представник позивача у відповіді на відзив на позовну заяву послався на те, що наявність пункту 2-1 Постанови 168 в редакції ''установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів" фактично переделегує вже делеговані законодавцем виключно Кабінету Міністрів України повноваження в частині встановлення порядку здійснення грошового забезпечення для військовослужбовців Національної гвардії України - Міністерству внутрішніх справ України, що, на думку представника позивача, є недопустимим та суперечить частині 6 статті 21 Закону України "Про Національну гвардію України"

У письмових запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву представник відповідача послався на те, що законодавством встановлено, що відповідальність за стан справ у певній сфері, покладено на відповідне міністерство. До повноважень Уряду належить, серед іншого, забезпечення реалізації державної політики у відповідній сфері, проте безпосередньо реалізує державну політику у відповідній сфері саме міністерство, тому, твердження представника позивача про заборону делегування повноважень Кабінету Міністрів України іншим органам державної влади не знаходить свого підтвердження а ні в актах законодавства, а ні в судовій практиці.

Представник третьої особи 1 в письмових поясненнях на позовну заяву послався на те, що державна реєстрація постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 підтверджує відповідність спірного нормативно-правового акту Конституції України, законам України та іншим актам законодавства.

Крім того, представник третьої особи 1 зазначив, що згідно з частиною 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Таким є зокрема Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройний Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260.

Таким чином, на переконання представника третьої особи 1, приймаючи постанову № 168 від 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Представник третьої особи 2 у письмових поясненнях на позовну заяву послався на те, що Головне управління НГУ вважає, що постанова Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» не суперечить нормам чинного законодавства України, у зв`язку з чим представник третьої особи 2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в складі колегії суддів.

В судовому засіданні 23 листопада 2022 року позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити, надавши суду аналогічні пояснення тим, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву відповідача. Представники третіх осіб позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволенні відмовити, з підстав викладених у письмових поясненнях на позовну заяву.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Судом встановлено та підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою військової частини НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 19 серпня 2022 року №2, що позивач з 16 квітня 2018 року по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині 3066 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на посаді командира 3-го стрілецького взводу 6-ї стрілецької роти (з охорони Центральної бази ресурсного забезпечення МВС України) 2-го стрілецького батальйону (з охорони Центральної бази ресурсного забезпечення та об`єктів МВС України).

Наведене свідчить, що позивач є суб`єктом правовідносин, у яких застосовується оскаржуваний ним пункт 2-1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Вважаючи цей пункт таким, що суперечить законодавству України, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

У відповідності до частини 1 статті 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII Діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Частиною 2 статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII визначено, що Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1, 3 статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Згідно з частиною 1 статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до частин 2, 3 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно- розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Пунктом 3 частини 1 статті 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Пунктом 1-2 частини 1 статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII основними повноваженнями Кабінету Міністрів України, зокрема, є забезпечення проведення державної економічної політики, здійснення

прогнозування та державне регулювання національної економіки; забезпечення розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного та соціального розвитку. У сферах соціальної політики, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій забезпечує проведення державної соціальної політики, вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення та забезпечує соціальний захист громадян, забезпечує розроблення та виконання державних програм соціальної допомоги, вживає заходів щодо зміцнення матеріально-технічної бази закладів соціального захисту осіб з інвалідністю, пенсіонерів та інших непрацездатних і малозабезпечених верств населення.

Наведене в сукупності свідчить про те, що чинним законодавством України передбачено право Кабінету Міністрів України формувати, встановлювати та затверджувати державні соціальні стандарти і нормативи.

В даному випадку, актом, який визначає розмір грошового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України під час дії воєнного стану за вищенаведеним Законом є постанова Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі по тексту - Постанова №168).

Пунктом 2-1 Постанови №168 установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Так, згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про Національну гвардію України» від 13 березня 2014 року № 876-VII Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.

Згідно пункту 6 статті 21 Закону України «Про Національну гвардію України» від 13 березня 2014 року № 876-VII грошове забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України здійснюється в порядку та розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України. Порядок і розміри грошового забезпечення та заохочення резервістів Національної гвардії України визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 6 Закону України «Про Національну гвардію України» від 13 березня 2014 року № 876-VII військово-політичне та адміністративне керівництво Національною гвардією України здійснює Міністр внутрішніх справ України.

У відповідності до положень статті 6-1 Закону України «Про Національну гвардію України» від 13 березня 2014 року № 876-VII Міністр оборони України спільно з Міністром внутрішніх справ України визначає порядок забезпечення органів військового управління, з`єднань і військових частин Національної гвардії України, які в особливий період підпорядковуються органам військового управління Збройних Сил України.

Згідно статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Частинами 1, 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що Міністр оборони України спільно з Міністром внутрішніх справ України визначають порядок грошового забезпечення військових формувань, у тому числі, Національної гвардії України.

Так, Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07 червня 2018 року затверджений Порядок, який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

При цьому, як вже було зазначено, пунктом 2-1 постанови №168 встановлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Наведене дає підстави для висновку, що даним пунктом лише уточнюється вже встановлений порядок визначення посадових осіб, уповноважених на встановлення порядку виплати грошового забезпечення, зокрема, військовослужбовцям Національної гвардії України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами представника відповідача, що посилання представника позивача на наявність «горизонтальної колізії» в даному випадку є такими, що не відповідають дійсності, оскільки в законі, який виданий пізніше, визначений порядок забезпечення органів військового управління, з`єднань і військових частин Національної гвардії України, який так само закріплений в Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про необгрунтованість заявлених позовних вимог, відповідно, про відсутність правових підстав для їх задоволення.

Крім того, варто наголосити й на тому, що на тому, що в межах розгляду даної адміністративної справи позивачем не оскаржувалась сама процедура прийняття постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, у тому числі, доповнення її оскаржуваним пунктом 2-1, а тому судом не надавалась правова оцінка в цій частині.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем доведено правомірність своїх дій під час прийняття пункту 2-1 постанови №168 з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, у суду відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 72-77, 139, 241-245, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Головуючий суддя К.Ю. Гарник

Судді: К.С. Пащенко

І.О. Іщук

Повний текст рішення суду виготовлений 07 грудня 2022 року.