Справа № 160/16833/21
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 грудня 2022 року м. Дніпросправа № 160/16833/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

секретар судового засідання Рівна В.В.

за участю представника відповідача Касьяненко М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.12.2021 року (головуючий суддя Рищенко А.Ю.)

в адміністративній справі №160/16833/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОАГРОАЛЬЯНС» до відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ «ДНІПРОАГРОАЛЬЯНС», звернувся 17.09.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 03.06.2021 щодо зобов`язання позивача сплатити штраф в сумі 695 523,76 грн. (25% від суми несвоєчасно сплаченого грошового зобов`язання).

Позов обґрунтовано тим, що відповідач не навів доказів умислу позивача у несплаті своєчасно податку, що давало б податковому органу підстави для застосування відповідальності визначеної п.124.2 ст.124 ПК України. Вважає, що відповідач не має доказів умислу позивача щодо несвоєчасної сплати податку, тому відсутні підстави застосування до позивача відповідальності, передбаченої п.124.2 ст.124 ПК України (штраф у розмірі 25%). Зазначає також, що відповідач застосував до позивача відповідальність щодо правовідносин, які виникли і закінчилися до набрання чинності законом (п.124.2 ст.124 ПК України), всупереч положень ст.58 Конституції України, а отже спірне податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню судом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.12.2021 року позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 03.06.2021 щодо зобов`язання ТОВ «ДНІПРОАГРОАЛЬЯНС» сплатити штраф у розмірі 25% в сумі 695 523,76 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем дійсно було допущено не сплату узгодженого грошового зобов`язання у встановлений строк, проте це порушення було допущено до 01.01.2021 року, а тому санкція встановлена п.124.2 ст.124 ПК України не могла бути застосована до позивача. Відповідне рішення повинно було бути винесено за ст.126 ПК України в редакції ПК України станом на 28.11.2020, як наслідок суд першої інстанції дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 03.06.2021 № про застосування штрафних санкцій у розмірі 25% у сумі 695 523,76 грн. за затримку сплати грошового зобов`язання з податку на додану вартість, є протиправним та підлягає скасуванню.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги серед іншого вказує, що платником не надано документів щодо руху грошових коштів по розрахункових рахунках за період з граничного терміну подачі декларації по граничний строк сплати. Тобто, в термін з 20.06.2020 по 30.06.2020, та з 20.11.2020 по 30.11.2020 неможливо було дослідити рух грошових коштів. Зазначає, що відповідач не отримував від платника податків будь-яких пояснень, листів з інформацією щодо обставин, які звільняють від відповідальності або пом`якшують відповідальність за вчинення податкових правопорушень, неможливості виконання ним обов`язку зі своєчасної сплати податку передбаченого ПК України.

В судовому засіданні учасники справи свої позиції щодо рішення суду першої інстанції підтримали.

Представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «ДНІПРОАГРОАЛЬЯНС» знаходиться на обліку Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.

Посадовими особами Головного управління ДПС у Дніпропетровській області проведено камеральну перевірку ТОВ «ДНІПРОАГРОАЛЬЯНС» () з питання своєчасності сплати узгодженої суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість за травень, жовтень 2020 року.

В ході проведення камеральної перевірки встановленні порушення, які зафіксовані в акті від 27.04.2021 №7342/04-36-18-10/34590337, а саме (а.с. 8-13):

- дані камеральної перевірки свідчать про несвоєчасну сплату ТОВ «ДНІПРОАГРОАЛЬЯНС» узгодженої суми податкових зобов`язань за травень, жовтень 2020 року та тягнуть за собою накладання штрафу в розмірі 25% від суми несвоєчасно сплаченого грошового зобов`язання.

На підставі акту перевірки відповідачем складено податкове повідомлення-рішення від 03.06.2021 № про застосування штрафних санкцій у розмірі 695 523,76 грн. (25% від суми несвоєчасно сплаченого грошового зобов`язання у розмірі 2 782 095грн.) за затримку сплати грошового зобов`язання з податку на додану вартість (а.с. 6).

Позивач вважає протиправним зазначене податкове повідомлення-рішення.

Суд першої інстанції позов задовольнив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Податкового кодексу України.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

В силу підпункту 14.1.39. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених Кодексом та законами з питань митної справи (п.п.16.1.4 п.16.1 ст.16 ІІКУ).

Згідно з п.31.1 ст.31 Податкового кодексу України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податковою обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений в порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно. Момент виникнення податкового обов`язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою.

При цьому, пунктом 38.1 ст.38 Податкового кодексу України встановлено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою (п.54.1 ст.54 ПКУ).

Також платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених Кодексом (п.57.1 ст.57 ПКУ).

Слід зазначити, що за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються такі види юридичної відповідальності:

- фінансова;

- адміністративна;

- кримінальна.

Фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами.

Фінансова відповідальність, що встановлюється згідно з цим Кодексом, застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів).

Фінансова відповідальність, що встановлюється згідно з іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, може застосовуватися у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені (стаття 111 ПКУ).

На думку колегії суддів апеляційної інстанції аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання, такий платник податків притягується до фінансової відповідальності у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів).

Матеріалами справи підтверджується, що актом перевірки №7342/04-36-18-10/34590337 від 27.04.2021 встановлено порушення позивачем вимог п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України, що полягало у несвоєчасній сплаті протягом граничного строку узгоджених сум податкового зобов`язання з податку на додану вартість за які передбачено відповідальність за несплату суми самостійного визначеного грошового зобов`язання протягом граничних строків згідно з ст.124 Податкового кодексу України.

Як наслідок, 03.06.2021 відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення №, з якого вбачається, що на підставі п.124.2 ст.124 ПК України на позивача накладено штраф у розмірі 695 523,76 грн. (що становить 25% від суми несвоєчасно сплаченого грошового зобов`язання (2 782 095 грн.).

Стосовно застосування відповідачем вимог п.124.2 ст.124 ПК України при нарахуванні позивачу штрафних санкцій, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Податкового кодексу України порядок справляння податків і зборів їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, встановлюється цим Кодексом.

При цьому, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві" від 16.01.2020 р. №466-IX внесені зміни до Кодексу, у тому числі, в частині кваліфікації податкового правопорушення саме як протиправного, винного (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом.

Також, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві" (№466) визначено у яких саме випадках діяння вважається таким, що вчинене умисно, а також зазначено, що необхідною умовою притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення, у випадках, визначених пунктом 119.3 статті 119, пунктами 123.2 - 123.5 статті 123, пунктами 124.2, 124.3 статті 124, пунктами 125-1.2 - 125-1.4 статті 125-1 Кодексу, є встановлення контролюючими органами вини особи.

Слід зазначити, що податковим правопорушенням, є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (у т.ч. осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом (п.109.1 ст.109 ПКУ).

Згідно п.112.1, п.112.2 ст.112 Податкового кодексу України особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення за умови наявності в її діянні (дії або бездіяльності) вини, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.

Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Отже, не вжиття платником податків достатніх заходів щодо дотримання правил та норм податкового законодавства, або якщо контролюючий орган доведе що вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються не достатніми, платник податків вважається винною у вчиненні правопорушення.

Слід зазначити, що Податковий кодекс України не містить визначення поняття "вина", однак умови, за яких особа вважається винною, наведені у пунктах 112.1, 112.2 ст.112 Податкового кодексу України та полягають у тому, що особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення за умови наявності в її діянні (дії або бездіяльності) вини, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.

При цьому, необхідно враховувати, що вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Таким чином, умовами, які визначають вину особи, у розумінні ст.112 Податкового кодексу України є:

- встановлення можливості дотримання особою правил та норм, за порушення яких Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжиття цією особою достатніх заходів щодо їх дотримання;

- доведення контролюючим органом того, що вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Саме можливість особою дотримуватися правил та норм, за порушення яких Кодексом передбачена відповідальність, однак не вжиття нею достатніх заходів щодо їх дотримання, через вчинення дій, які можуть бути кваліфіковані як нерозумні, недобросовісні та без належної обачності, за умови доведення цього контролюючим органом, є свідченням вини особи, у вчинені податкового правопорушення.

Таким чином, обов`язок доведення вини Податковим кодексом України покладено на контролюючий орган, без виконання якого, особу не можливо притягнути до фінансової відповідальності за податкове правопорушення, для кваліфікації якого, умовою є наявність вини.

Разом з тим, необхідно враховувати, що згідно з п.109.3 ст.109 Податкового кодексу України, необхідною умовою притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення є встановлення контролюючими органами вини особи, лише у випадках визначених пунктом 119.3 статті 119, пунктами 123.2 - 123.5 статті 123, пунктами 124.2, 124.3 статті 124, пунктами 125-1.2 - 125-1.4 статті 125-1 цього Кодексу.

У всіх інших випадках визначених Податковим кодексом України, за які передбачена фінансова відповідальність, обов`язок встановлення вини особи на контролюючі органи не покладений.

Підставою для притягнення особи до фінансової відповідальності є виключно не дотримання нею вимог Кодексу, за які така відповідальність встановлена.

Відповідно до п.124.2 ст.124 ПК України діяння, передбачені пунктом 124.1 цієї статті вчинені умисно, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 % від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання.

Діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених ПК України та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (абз.2 п.109.1 ст.109 ПКУ).

У випадках, визначених пунктом 119.3 статті 119, пунктами 123.2 - 123.5 статті 123, пунктами 124.2, 124.3 статті 124, пунктами 125 1.2 - 125 1.4 статті 125 1 цього Кодексу, необхідною умовою притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення є встановлення контролюючими органами вини особи (абз. 2 п.109.3 ст.109 ПКУ).

У разі якщо контролюючий орган не доведе, що платник податків мав можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжив достатніх заходів щодо їх дотримання, то останній не може бути притягнутий до відповідальності за таке порушення.

Водночас, положення цього пункту застосовуються виключно в разі, якщо умовою притягнення до фінансової відповідальності за податкове правопорушення є наявність вини платника податків (п.112.7 ст.112 ПКУ).

Виходячи з аналізу положень пункту 124.2 статті 124 Податкового кодексу України, юридичним фактом, з яким пов`язується відповідальність у вигляді штрафу, є обов`язок доведення контролюючим органом скоєння платником податків податкового правопорушення, а саме що платник податків мав можливість вжити заходи щодо дотримання правил та норм Податкового кодексу України, але платником податків умисно не вчинено певні дії або допущена бездіяльність щодо сплати узгодженої суми грошового зобов`язання або вчинено умисно затримку сплати узгодженого грошового зобов`язання.

Однак матеріали справи не містять доказів, що контролюючим органом встановлено умисел платника податку та його вини щодо несвоєчасно сплаченого грошового зобов`язання.

Надаючи оцінку акту перевірки, колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що в акті перевірки не зазначено обґрунтувань, що позивач порушив пункт 124.2 статті 124 ПК України, а саме діяння вчинені умисно - не наведено.

Поряд з цим, позивачем в позовній заяві зазначено, що порушення строків сплати узгоджених грошових зобов`язань за травень, жовтень 2020 року сталося у зв`язку з відсутністю коштів на рахунках, на підтвердження чого надано копії банківських виписок за 30.06.2020 та 30.11.2020

Крім того, ст. 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналогічний підхід застосовується і щодо дії процесуальної норми права.

Зокрема, у ч.3 та ч.4 ст.3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. При цьому, закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Зазначені норми процесуального закону узгоджується з підходами Європейського суду з прав людини, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (Scoppola v.Italy, заява № 126/05, п. 102-111).

Так, положення п.124.2 ст.124 ПК України набрали законної сили 01.01.2021 року.

Вказана норма не змінює та не скасовує попередньо визначену п.124.1 ст.124 ПК України відповідальність за несвоєчасну сплату узгодженого зобов`язання, а доповнює, тобто розширює рамки відповідальності, покладаючи при цьому певні обов`язки на податковий орган щодо встановлення та доведенні фактів, які дадуть такому органу право на застосування розширеної відповідальності

Матеріалами справи підтверджується, що події, які призвели до застосування штрафних санкцій за п.124.2 ст.124 ПК України та описані в таблиці акту перевірки настали та закінчились до 01.01.2021, тобто до набрання чинності п.124.2 ст.124 ПК України (доповненням до ст.124 ПК України).

Перевірка своєчасності сплати податкових зобов`язань з податку на додану вартість згідно з актом камеральної перевірки та оскаржуваного податкового повідомлення-рішення проводилась на підставі поданих податкових декларацій за травень, жовтень 2020 року.

Зобов`язання по сплаті податків, хоч і з простроченням, але у всіх випадках було погашене до 01.01.2021 року, тобто до набрання чинності п.124.2 ст.124 ПК України (доповненням до ст.124 ПК України).

На час дії спірних правовідносин (терміну прострочки сплати узгодженого грошового зобов`язання) існувала норма, що встановлювала відповідальність за не сплату узгодженого грошового зобов`язання (п.126.1 ст.126 ПК України (в редакції ПК України станом на 28.11.2020).

В той же час, норма п.126.1 ст.126 ПК України (в редакції ПК України станом на 28.11.2020) відрізняється за змістом п.124.2 ст.124 ПК України, яка набрала чинності з 01.01.2021 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що за наявними у справі доказами позивачем дійсно було допущено не сплату узгодженого грошового зобов`язання у встановлений строк, проте це порушення було допущено до 01.01.2021 року, а тому санкція встановлена п.124.2 ст.124 ПК України не могла бути застосована до позивача.

Зокрема, відповідне рішення контролюючим органом повинно було бути винесено за ст.126 ПК України в редакції ПК України станом на 28.11.2020.

З огляду на викладене, податкове повідомлення-рішення від 03.06.2021 № про застосування штрафних санкцій у розмірі 25% у сумі 695 523,76 грн. за затримку сплати грошового зобов`язання з податку на додану вартість, є протиправним та підлягає скасуванню, як вказав і суд першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, виходячи з обставин справи та норм законодавства України, що регулює дані правовідносини, права, свободи та інтереси позивача захищені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на результати розгляду справи розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.12.2021року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 07.12.2022 та в силу ст. 328 КАС України може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 07.12.2022.

В повному обсязі постанова виготовлена 14.12.2022.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова