Справа № 640/12022/21
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2022-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2022 року м. Київ № 640/12022/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В. розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа Управління соціального захисту населення Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (надалі також - суд) надійшов позов ОСОБА_1 (надалі - позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі - відповідач), третя особа Управління соціального захисту населення Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації (надалі - третя особа) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу відповідач вчинив бездіяльність в частині не звернення до Управління соціального захисту населення Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації із поданням про виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги, як військовослужбовцю, звільненому з військової строкової служби відповідно до вимог положень пункту 5 «Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати матеріальної допомоги військовослужбовцям, звільнений з військової строкової служби» затвердженого постановою КМУ №185 від 08.04.2015 у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідач не скористався своїм правом відзиву на заявлений позов не надав.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

Відповідно до Військового квитка (Серія НОМЕР_1 від 15.06.2020 року) позивач відповідно до наказу КМВК № 116 з 18.06.2020 призваний на строкову військову службу за призовом (в особливий період) та направлений до військової частини НОМЕР_2 с. Старичі, Львівська область.

На підставі розпорядження начальника Генерального штабу Збройних Сил України № 16903/С від 14.07.2020 видано наказ командира військової частини НОМЕР_2 № 162 від 18 07.2020 про вибуття позивача до нового місця служби с. Дачне, Одеська область, та з 18.07.2020 по 27.01.2021 позивач проходив військову строкову службу на території України, в Одеській області (в особливий періоду).

Згідно свідоцтва про хворобу від 27.01.2021 №72, затвердженого Регіональною військово-лікарською комісією за № 94 від 26.01.2021 (вих. № 246 від 26.01.2021), про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у позивача встановлено захворювання, яке було пов`язанні з проходженням військової служби при перебуванні на військовій строковій службі за призовом (в особливий період), внаслідок чого достроково звільнено останнього від військової строкової служби як такого, що на підставі статей 30-в, 31-6, 34-в, 52-г графи І Розкладу хвороб Наказу МОУ № 402 віл 14.08.2008, а саме не придатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 № 19 від 27.01.2021 позивача звільнено з строкової військової служби, в зв`язку з цим надано припис (вих. № 104 від 27.01.2021).

В подальшому позивач, 29.01.2021, став на військовий облік в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач звернувся до відповідача з проханням розглянути Заяву та звернутись із поданням до Управління соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про виплату матеріальної допомоги, як військовослужбовцю, звільненому з військової строкової служби.

Відповідач листом від 09.02.2021 №390, відмовив у зверненні з подання про виплату матеріальної допомоги, як військовослужбовцю, звільненому з військової строкової служби.

Від Управління соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації позивач отримав лист-повідомлення за вих № 1- 256108-03/1 від 18.03.2021, де зазначено, що станом на 18.03.2021 подання на виплату позивачу грошової допомоги від відповідача до управління не надходило.

Не погоджуючись з відмовою у виплаті матеріальної допомоги, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Аналізуючи виниклі правовідносини суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, гарантії щодо збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку працівникам на час виконання державних обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, встановлені для усіх працівників, в тому числі і тих, що працюють на підставі трудового договору у фізичної особи-підприємця.

Відповідно до п.5 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати матеріальної допомоги військовослужбовцям, звільненим з військової строкової служби виплата матеріальної допомоги здійснюється органами соціального захисту населення протягом місяця з дня взяття відповідної особи на військовий облік за місцем проживання у встановленому законодавством порядку.

Згідно з п.6 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати матеріальної допомоги військовослужбовцям, звільненим з військової строкової служби військові комісаріати протягом 10 днів з дати взяття особи на військовий облік відповідно до пункту 5 цього Порядку звертаються до органів соціального захисту населення з поданням про виплату матеріальної допомоги за формою згідно з додатком, до якого додаються подані заявником: довідка з місця роботи про отримувану середню заробітну плату; копія трудової книжки, завірена за останнім місцем роботи; заява про перерахування матеріальної допомоги на рахунок у банку.

Таким чином, для громадян України, які звільнилися з військової строкової служби, єдиною обов`язковою умовою, яка надає право на отримання вказаної державної допомоги, є необхідність стати на військовий облік за місцем проживання у встановленому законодавством порядку.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що позивачем було виконано обов`язок стати на військовий облік за місцем проживання, а саме: позивач став на військовий облік до відповідача 29.01.2021.

Суд зазначає, що право позивача на нарахування та виплату матеріальної допомоги, підпадає під дію ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист прав власності» і що їх можна вважати «майном» у значені цього положення, отже, не невиплата пенсії є втручанням у право позивача на мирне володіння майном.

Зазначена правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ по справі «Сук проти України» від 10.03.2011 (за заявою №10972/05), згідно з якою, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинним Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

Водночас, суд зазначає, що друге речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист прав власності», яке дозволяє позбавити майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт зазначає, що держава має право здійснювати контроль за використанням майном шляхом введення в дію «законів» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки втручання у право позивача не може бути визнано таким, що відповідає закону.

Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати матеріальної допомоги військовослужбовцям, звільненим з військової строкової служби, передбачено право позивача на отримання матеріальної допомоги.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності (п. 61 рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року "Брумареску проти Румунії").

Основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України висловлені у рішеннях від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109 рішення від 13 грудня 2001 року у справі "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови").

Досліджуючи принцип правової визначеності у вказаних правовідносинах, суд зазначає, що суб`єкт владних повноважень має діяти лише в рамках, наданих йому законодавством повноважень.

Таким чином, своєчасно надаючи повний пакет документів для отримання матеріальної допомоги у відповідності до норм Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати матеріальної допомоги військовослужбовцям, звільненим з військової строкової служби, позивач має право на призначення та отримання матеріальної допомоги.

Зобов`язуючи позивача надати додаткові документи, не передбачені вказаним Порядком, відповідач-2 фактично вийшов за межі наданих йому повноважень, адже жодним нормативним актом не передбачено обов`язкового зарахування коштів виключно на розрахунковий рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк», і, як наслідок, не передбачено права відповідача-2 вимагати відкриття рахунку у відповідному банку за наявності у позивача дійсного карткового рахунку.

Тобто, своєю бездіяльністю, відповідачами порушено передбачуване позивачем право на отримання матеріальної допомоги та затягування процесу отримання вказаної державної допомоги позивачу.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у п.23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Пічкур проти України» зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд не бере до уваги твердження відповідача, які зазначені у відзиві, про несвоєчасне подання позивачем вдруге документів на отримання матеріальної допомоги, оскільки у відповідача не було законних підстав для відмови позивачу при першочерговому звернення, а позивач, в свою чергу, змушений був двічі звертатись з заявою та пропустив строки з незалежних від нього підстав.

При цьому, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо.

За наведених обставин у сукупності, суд зробив висновок про обґрунтованість позовних вимог.

Керуючись ст.ст.241-246,295,295Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо звернення до Управління соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації з поданням про виплату матеріальної допомоги противоправною.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 звернутися до Управління соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації з поданням про виплату матеріальної допомоги ОСОБА_1 1994 року народження, як військовослужбовцю, звільненому з військової строкової служби відповідно до вимог положень пункту 5 «Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати матеріальної допомоги військовослужбовцям, звільненим з військової строкової служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 185 від 08.04.2015 року - у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Смолій