Справа № 500/2779/22
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2022-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/2779/22 пров. № А/857/14113/22

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів:

головуючого судді Кузьмича С. М.,

суддів Глушка І.В., Улицького В.З.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2022 року (ухвалене головуючим суддею Осташ А.В. у м. Тернопіль) у справі № 500/2779/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила:

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника ОСОБА_1 на дитину ОСОБА_2 ;

зобов`язати відповідача призначити та виплатити пенсію у разі втрати годувальника ОСОБА_1 на дитину ОСОБА_2 з 03.07.2021.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що відповідачем протиправно не враховано до страхового стажу годувальника період його проходження військової служби, оскільки у військовому квитку НОМЕР_1 мітиться виправлення. Формальні неточності у документах не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.08.2022 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника ОСОБА_1 .. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 пенсію у разі втрати годувальника на дитину ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 03.07.2021.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що у померлого страховий стаж становить більше 13 років, відповідачем протиправно відмовлено позивачці в призначенні пенсії у разі втрати годувальника з підстав відсутності у померлого годувальника необхідного страхового стажу.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач 30.08.2022 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області за призначенням пенсії в разі втрати годувальника на дитину ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), згідно ч. 1 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058).

Листом від 14.06.2022 за № 2158-2253/М-02/8-1900/22 відповідачем повідомлено, що їй відмовлено в призначенні пенсії по втраті годувальника відмовлено.

Рішення мотивоване відсутністю необхідного стажу померлого годувальника. Відповідачем не зараховано період проходження військової служби з 11.06.1987 по 20.06.1989, оскільки у військовому квитку НОМЕР_1 від 29.06.1993 має місце виправлення в датах.

Позивач вважаючи таку відмову протиправною, звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 36 Закону № 1058 пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону № 1058 пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності.

На момент смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) померлий годувальник - батько доньки позивача, мав 52 роки.

Статтею 32 Закону № 1058 визначено, що особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією для осіб з інвалідністю II та III груп - від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 56 Закону «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Спірним питанням у цій справі є відсутність необхідного стажу померлого годувальника. Так, відповідачем не зараховано період проходження військової служби з 11.06.1987 по 20.06.1989, оскільки у військовому квитку НОМЕР_1 від 29.06.1993 має місце виправлення в датах.

Щодо цього, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХП «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 ст.2 Закону № 2232-ХІІ визначено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Зазначені положення узгоджуються із роз`ясненням Національного агентства України з питань державної служби від 23.07.2020 № 105-р/з «Щодо зарахування до стажу державної служби періодів проходження військової служби» за змістом яких видами військової служби, яка зараховується до стажу державної служби є військова служби (навчання) у вищому навчальному закладі, який має у своєму складі кафедри військової підготовки як військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 676/4235/17, від 10.04.2019 у справі № 607/2474/17, від 03.07.2018 у справі № 569/350/17 від 27.12.2019 у справі № 500/2565/18, яку відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує у даній справі.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що з військового квитка померлого, зазначене відповідачем виправлення міститься у розділі II запис 8, а саме в даті призову на дійсну військову службу, де рік «1997» виправлено на «1987».

Суд зазначає, що військовий квиток серія НОМЕР_1 є дублікатом, виданий замість втраченого НК №5303461 (сторінка 23 військового квитка, розділ VII), виданий 29.06.1993 року, чим і пояснюється механічна описка при заповненні дубліката військового квитка.

Вказаний недолік виправлення дати відповідає ознакам формальної (несуттєвої) помилки, окрім того, з всіх інших записів військового квиток серія НОМЕР_1 , в повній мірі можна підтвердити періоди проходження військової служби, також такий період служби підтверджується обліково-послужною карткою до вказаного військового квитка.

Колегія суддів поділяє твердження суд першої інстанції, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.09.2019 року у справі № 638/18467/15-а.

Відтак, період проходження позивачем військової служби з 11.06.1987 по 20.06.1989 підлягає зарахуванню до страхового стажу померлого.

Відповідно до поданих позивачем документів при зверненні за призначенням пенсії по втраті годувальника, страховий стаж померлого годувальника складає 13 років 9 місяців 4 дні, з них: 1) 2 роки 10 місяців 1 день - період навчання в Теребовлянському культурно- освітньому училищі з 01.09.1984 року по 02.07.1987 року; 2) 2 роки 0 місяців 9 днів - період проходження строкової військової служби з 11.06.1987 року по 20.06.1989 року; 3) 6 років 10 місяців 13 днів - період роботи на Тернопільському заводі «САТУРН»; 4) 1 рік 0 місяців 16 днів - період роботи на Хоростківський завод по виготовленні пакувальних виробів «КРИС-БЕГ»; 5) 0 років 11 місяців 25 днів - період виплати допомоги по безробіттю.

Враховуючи те, що у померлого страховий стаж становить більше 13 років, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем протиправно відмовлено позивачці в призначенні пенсії у разі втрати годувальника з підстав відсутності у померлого годувальника необхідного страхового стажу.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 500/2779/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. В. Глушко
В. З. Улицький