Справа № 300/231/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/231/22 пров. № А/857/11014/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Микитюком Р.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (далі ГУ ДПС, контролюючий орган, відповідач), в якому просила визнати протиправними дії ГУ ДПС щодо проведення документальної позапланової виїзної перевірки, результати якої оформлені актом №2496/09-19-07-13/ від 29.04.2021, визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №003465/0713, №003464/0713, №003455/0713, №003458/071, №003456/0713 від 07.06.2021, рішення №003457/0713 та вимогу про сплату боргу №003456/0713 від 07.06.2021.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального права просить її скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити її позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідачем прийнято наказ про проведення документальної позапланової виїзної перевірки №414-п від 12.03.2021 та наказ №675-п від 15.04.2021 про внесення змін в наказ від 12.03.2021. Однак, відповідач фактично провів документальну позапланову невиїзну перевірку, оскільки в акті №2496/09-19-07-13/ від 29.04.2021 зазначено, що перевірка проведена в приміщенні ГУ ДПС у період з 09.02.2021 по 12.02.2021. Також звертає увагу на те, що про проведення позапланової невиїзної перевірки вона не була повідомлена у встановлений законодавством спосіб, що свідчить про незаконність її проведення. У свою чергу ПК України не передбачено право посадових осіб контролюючого органу на проведення документальної позапланової виїзної перевірки в приміщенні податкового органу.

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що на підставі направлення №850 від 16.04.2021, виданого ГУ ДПС, наказу №414-п від 12.03.2021 та №675-п від 15.04.2021 було проведено позапланову виїзну перевірку діяльності платника податків ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, а також дотримання вимог валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), первинних документів, які використовуються в податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби за період з 01.01.2017 по 27.12.2019 та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 24.03.2016 по 27.12.2019.

За результатами документальної позапланової виїзної перевірки платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 було складено акт №2496/09-19-07-89 вiд 29.04.2021 (далі Акт перевірки), яким встановлено ряд порушень платником податків податкового законодавства, зокрема, п.п.16.1.7 п.16.1 ст.16 ПК України (зі змінами та доповнення), Розділу VIII «Порядок обліку об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням» Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1588 від 09.12.2011 (далі Порядок №1588), в частині несвоєчасного подання до контролюючого органу повідомлення про об`єкти оподаткування за формою 20-ОПП, п.44.1 ст.44, п.176.1 ст.176, п.177.10 ст.177 ПК України та наказу «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення» №481 від 16.09.2013, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за №1686/24218, а саме не ведення обліку доходів і витрат, ст.164, п.177.1, п.177.2, п.177.4 ст.177 ПК України, зокрема, перевіркою встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 184677,76 грн, а саме : за 2017 рік на суму 106947,36 грн, за 2018 рік на суму 49614,40 грн, за 2019 рік на суму 28116,00 грн, п.168.1 ст.168, п.171.1, п.171.2 ст. 171 п.176.2 ст. 176 ПК України, зокрема, несвоєчасне та не в повному обсязі перераховування до бюджету податку на доходи фізичних осіб з сум заробітної плати найманим працівникам в загальному розмірі 11700,83 грн, п.16 прим. 1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, а саме : платником податків не нараховано та не перераховано до бюджету військового збору, що сплачується фізичною особою за результатами річного декларування на загальну суму 15389,81 грн, а саме : за 2017 рік в розмірі 8912,28 грн, за 2018 рік в розмірі 4134,53 грн, за 2019 рік в розмірі 2343,00 грн, ч.4 ст.4, ч.2 ч.5 ст.7, ч.6 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 (далі Закон №2464-VI) (зі змінами та доповненнями), в результаті чого донараховано єдиний соціальний внесок на загальну суму 208637,61 грн, а саме : за 2017 рік на суму 125634,25 грн, за 2018 рік на суму 56901,91 грн, за 2019 рік на суму 26101,46 грн, п.1, п.2, п.3 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР від 06.07.1995 (далі Закон №265/95-ВР), а саме : непроведення розрахункових операцій через реєстратора розрахункових операцій на загальну суму 293049,96 грн, в тому числі за 2017 рік - 133880,23 грн, за 2018 рік - 2969,73 грн, за 2019 рік - 165200,00 грн, п.44.3 ст.44 ПК України, а саме : незабезпечення зберігання документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством термінів.

На підставі Акту перевірки відповідачем 07.06.2022 були сформовані податкові повідомлення-рішення №003462/0713, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 52070,15 грн, №003465/0713, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір в розмірі 4339,18 грн, №003464/0713, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, пені з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 14626,04 грн, №003455/0713, яким застосовано штрафні санкції за платежем Адміністративні штрафи та інші санкції в розмірі 1360,00 грн, №003458/0713, яким застосовано штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, нормативне регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів в розмірі 29305,00 грн, рішення №003457/0713 від 07.06.2021, яким застосовано штрафні санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 12636,19 грн та вимогу про сплату боргу (недоїмки) №003456/0713 від 07.06.2021 в розмірі 37571,30 грн.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо проведення документальних позапланових перевірок, податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.12.2021 по справі №300/5591/21, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2022, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ ДПС про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії було відмовлено. У цьому рішенні суд зазначив, що вимоги про скасування акту індивідуальної дії можуть стосуватися виключно діючих актів, при цьому акт індивідуальної дії, який вичерпав свою дію, є юридичним фактом, що відбувся в минулому та призвів до виникнення певних правових наслідків, а тому юридичні факти або події минулого в принципі не можуть бути скасовані. Отже, отримана контролюючим органом інформація щодо припинення діяльності платника податків-фізичної особи ОСОБА_1 у зв`язку із чим ГУ ДПС в Івано-Франківській області видано наказ від 12.03.2021 №414-п про проведення документальної позапланової виїзної перевірки, який фактично був реалізований, а отже вичерпав свою дію виконанням.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки вимога про визнання протиправними дій ГУ ДПС по проведенню документальної позапланової виїзної перевірки позивача, результати якої оформлені актом №2496/09-19-07-13/ НОМЕР_1 від 29.04.2021 є такою, що не підлягає до задоволення, тому вимоги про визнання дій ГУ ДПС по проведенню документальної позапланової виїзної перевірки ОСОБА_1 , результати якої оформлені цим актом протиправними, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №003462/0713, №003465/0713, №003464/0713, №003455/0713, №003458/0713 від 07.06.2021, рішення №003457/0713 від 07.06.2021, яким застосовано штрафні санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимоги про сплату боргу (недоїмки) №003456/0713 від 07.06.2021 є похідними та такими, що не підлягають до задоволення.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до п. 75.1 ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

За змістом п.78.5 ст.78 ПК України, допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної позапланової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.

Документальна позапланова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.

Відповідно до п.79.1 ст.79 ПК України, документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Відтак, виїзна перевірка має проводиться виключно за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка. У разі ж, якщо перевірка проводиться в приміщенні контролюючого органу, то така перевірка є невиїзною.

Разом з цим, нормами ПК України визначені чіткі розмежування щодо порядку допуску до позапланових виїзних та невиїзних перевірок, а також щодо місця проведення зазначених перевірок.

У свою чергу, ПК України не передбачено право посадових осіб контролюючого органу на проведення документальної позапланової виїзної перевірки в приміщенні податкового органу.

З матеріалів справи видно, що перевірка ФОП ОСОБА_1 проводилася на підставі наказу №414-п від 12.03.2021, відповідно до якого контролюючий орган, повинен провести документальну позапланову виїзну перевірку за адресою : АДРЕСА_1 , проте Акт перевірки містить інформацію про її проведення в приміщенні контролюючого органу.

Тобто, всупереч наказу №414-п від 12.03.2021 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки», фактично контролюючим органом проведено інший вид перевірки, який не відповідає ознакам виїзної перевірки визначеним ПК України.

Відтак, невиконання вимог закону щодо процедури проведення документальної позапланової виїзної перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи з положень щодо допустимості доказів, закріплених статтею 74 КАС України не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оспорювані рішення були прийняті за наслідками перевірки та на підставі акту, складеного за її результатами, який є недопустимим доказом, а відтак не можуть вважатись правомірними.

Колегія суддів зазначає, що при оскарженні податкових повідомлень-рішень, вимог та рішення платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом законодавства щодо проведення перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких рішень, і при цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, суд вважає, що встановлені судом обставини щодо протиправності призначення та проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої і було прийнято оспорювані податкові повідомлення-рішення, вимоги та рішення, є достатніми для висновку про їх протиправність, а тому відсутня необхідність перевірки порушення позивачем ПК України, як підстави для донарахування суми грошового зобов`язання.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 22.09.2020 по справі №520/8836/18, від 21.02.2020 по справі №826/17123/18, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Разом з тим, абз.1 п.79.2 ст.79 ПК України передбачено, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Відтак, враховуючи наведені вище норми ПК України, колегія суддів зазначає, що обов`язковою вимогою, що передує проведенню документальної позапланової невиїзної перевірки є наявність підстав для її проведення, передбачених п.78.1 ст.78 ПК України, прийняття керівником (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу рішення, яке оформлюється наказом, встановлення контролюючим органом факту вручення платнику податків копії наказу про проведення документальної позапланової перевірки у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до початку проведення перевірки, а недодержання вимог п.78.1, 78.4 ст.78 та п.79.2 ст.79 ПК України призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

При цьому, п.42.2 ст.42 ПК України передбачено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Проаналізувавши встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що документальна позапланова невиїзна перевірка платника податків проводиться виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, а право на проведення такої перевірки надається лише за умови повідомлення платника податку про таку перевірку та вручення копії наказу про проведення перевірки у спосіб, визначений законом, до її початку.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові №821/543/16 від 06.02.2020.

Разом з тим, зазначені вище положення податкового законодавства не дають підстави вважати, що законодавець ототожнює такі поняття як вручення та надіслання наказу в розумінні належного повідомлення про проведення перевірки. Невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, і завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку.

Так, вимога, яку ПК України ставить до контролюючого органу, щодо необхідності пересвідчитись чи вручено платнику податків у визначений законодавством спосіб копію наказу про проведення невиїзної документальної перевірки, кореспондує з чітко зазначеними статтею 17 цього Кодексу правами платника податків, зокрема, право бути присутнім під час проведення перевірок, право подавати письмові звернення щодо проведення замість документальної невиїзної перевірки - документальну виїзну.

Проте, як встановлено судом, контролюючим органом наказ про проведення саме документальної позапланової невиїзної перевірки не видавався, позивачку повідомлено не було, а тому остання була позбавлена можливості бути присутньою при проведенні перевірки, що порушило її право на дотримання контролюючим органом податкового законодавства, а також надання необхідних документів.

Отже, ФОП ОСОБА_1 , в порушення вимог п.п.17.1.6 п.17.1 ст.17 ПК України, була позбавлена права бути присутньою під час проведення перевірки та надавати пояснення і документи з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх, передбачених ПК України податків та зборів.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що контролюючим органом було порушено порядок проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, що є підставою для визнання її протиправною та такою, що не спричинила правових наслідків її проведення.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06.02.2020 по справі №821/543/16, від 26.02.2019 по справі №821/2424/15-а.

Такі порушення зі сторони податкового органу є підставою для визнання протиправними податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу, що винесені за наслідками такої перевірки, оскільки такі неправомірні дії істотно порушують права та інтереси платника податків.

Суд першої інстанції не взяв до уваги вищенаведеного та дійшов помилкового висновку про правомірність оспорюваних рішень.

Стосовно вимог про визнання протиправними дій ГУ ДПС щодо проведення документальної позапланової виїзної перевірки, результати якої оформлені актом №2496/09-19-07-13/ від 29.04.2021, то така не може бути задоволена, оскільки неправомірність дій контролюючого органу при призначенні та проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки.

Що стосується розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи видно, що за подання позову позивач сплатив 992,40 грн, а за подання апеляційної скарги 4692,24 грн. Сплачений судовий збір зараховано на рахунки відповідних судів.

Отже, сплачений позивачем судовий збір в сумі 5684,64 грн слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1, 4, 7, 9 ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави суду для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

З матеріалів справи видно, що позивач, обґрунтовуючи понесені витрати на правову допомогу не надав жодних доказів, а тому не довів їх фактичне понесення в розмірі 5000 грн.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року по справі №300/231/22 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області №003465/0713, №003464/0713, №003455/0713, №003458/071, №003456/0713 від 07 червня 2021 року, рішення про застосування штрафних санкцій №003457/0713 07 червня 2021 року та вимогу про сплату боргу №003456/0713 від 07 червня 2021 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (76018, м.Івано-Франківськ, вул.Незалежності, 20, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 5684 (п`ять тисяч шістсот вісімдесят чотири) гривні 64 копійки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук