Справа № 360/4446/21
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2022-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 року справа №360/4446/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретар судового засідання Антіпов М.О., за участі представника позивача Залеської А.С., представника відповідача Лушер Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача Залеської Анастасії Сергіївни на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі № 360/4446/21 (суддя в І інстанції Ірметова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Луганської області про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року Залеська Анастасія Сергіївна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до Луганської обласної прокуратури про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що у період з 26.10.2014 до 31.12.2016 (з 01.01.2017 вже діяла нова редакція статті з урахуванням Закону України № 1774-VІІІ від 06.12.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» ч. 3 ст. 81 від 14.10.2014 № 1697-VІІ Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VІІ) встановлювала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

З 01.01.2017 до 24.09.2019 (з 25.09.2019 вже діяла нова редакція статті з урахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ від 19.09.2019) ч.3 ст. 81 Закону 1697-VІІ визначала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури відповідно до ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» повинен був становити:

з 01.07.2015 по 31.08.2015: 10 * 1 218,00 грн. х 2 = 24 360 грн.;

з 01.09.2015 по 31.12.2015: 10 * 1 378,00 грн. х 4 = 55 120 грн.;

з 01.01.2016 по 30.04.2016: 11 * 1 378,00 грн. х 4 = 60 632,00 грн.;

з 01.05.2016 по 30.11.2016: 11 * 1 450,00 грн. х 7 = 111 650,00 грн.;

з 01.12.2016 по 31.12.2016: 11 * 1 600,00 грн. = 17 600,00 грн.;

з 01.01.2017 по 31.12.2017: 12 * 1 600,00 грн. х 12 = 230 400,00 грн.;

з 01.01.2018 по 31.12.2018: 12 * 1 762,00 грн. х 12 = 253 728,00 грн.;

з 01.01.2019 по 31.08.2019: 12 * 1 921,00 грн. х 8 = 184 416,00 грн.;

з 01.09.2019 по 24.09.2019: 12 х 1 600,83 грн. = 19 209,96 грн.;

У період з 01.07.2015 по 24.09.2019 позивач повинен був отримати посадовий оклад на загальну суму 957 115, 96 грн.

Відповідно до відповіді Луганської обласної прокуратури № 27-104 вих-21 від 09.07.2021, посадовий оклад ОСОБА_1 встановлено у наступних розмірах:

з 01.07.2015 по 15.07.2015 - 1379 грн.

з 16.07.2015 по 31.08.2015 - 1314 грн.

з 01.09.2015 по 12.10.2015 - 1378 грн.

з 13.10.2015 по 30.11.2015 - 1379 грн.

з 01.12.2015 по 14.12.2015 - 1724 грн,

з 15.12.2015 по 05.09.2017-2048 грн.

з 06.09.2017 по 24.09.2019 - 5660 грн.

Таким чином, відповідно до наданої відповіді Луганської обласної прокуратури № 27-104 вих-21 від 09.07.2021 у період з 01.07.2015 по 24.09.2019 ОСОБА_1 було виплачено посадовий оклад в наступних розмірах:

з 01.07.2015 по 15.07.2015 посадовий оклад становив: 1379 грн, фактично отримано було: 1379 грн * 0,5 міс. = 689,5 грн;

з 16.07.2015 по 31.08.2015 посадовий оклад становив: 1314 грн, фактично отримано було: 1314 грн * 1,5 міс. = 1971 грн;

з 01.09.2015 по 12.10.2015 посадовий оклад становив: 1378 грн, фактично отримано було: 1378 грн * 1,5 міс. = 2067 грн;

з 13.10.2015 по 30.11.2015 посадовий оклад становив: 1379 грн, фактично отримано було: 1379 грн * 1,5 міс. = 2068,5 грн;

з 01.12.2015 по 14.12.2015 посадовий оклад становив: 1724 грн, фактично отримано було: 1724 грн *3,5 міс. = 6034 грн;

з 15.12.2015 по 05.09.2017 посадовий оклад становив: 2048 грн, фактично отримано було: 2048 грн * 21 міс. = 43008 грн;

з 06.09.2017 по 24.09.2019 посадовий оклад становив: 5660 грн, фактично отримано було: 5660 грн * 23,5 міс. = 13 3010 грн.

Всього за вказаний період ОСОБА_1 було виплачено посадовий оклад у розмірі 188 848,00 грн.

Отже, розмір матеріальної шкоди, яку спричинено ОСОБА_1 , у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону 1697-VІІ, завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 по 24.09.2019 включно, складає: 957 115,96 грн (посадовий оклад, який мав бути виплаченим відповідно до ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру») - 188 848 грн (посадовий оклад, який був виплачений фактично) = 768 267, 96 грн.

Вищевказані розрахунки є попередніми, оскільки здійснені відповідно до відповіді Луганської обласної прокуратури № 27-104 вих-21 від 09.07.2021.

Враховуючи викладене, позивач через свого представника просив суд стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за ч.3 ст. 81 Закону 1697-VІІ, завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 по 24.09.2019 у розмірі 768 267,96 грн.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги наведено практичні ті самі доводи, якими мотивовано позовну заяву.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В судовому засіданні представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, проти чого заперечував представник відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 01 жовтня 2012 року по день звернення до суду проходить службу на різних посадах прокурора прокуратури Луганської області, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 (а.с.12-13).

На запит позивача Луганською обласною прокуратурою надано відповідь від 09.07.2021 № 27-104вих-21, у якій зазначено розмірі посадового окладу ОСОБА_1 у періоди роботи в органах прокуратури з 01.07.2015 по 24.09.2019 (а.с.14).

Розмір посадового окладу у спірний період також підтверджено довідками про нараховану заробітну плату ОСОБА_1 , наданими відповідачем (а.с.39-43).

Вирішуючи цей спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зважає на таке.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначені Законом № 1697-VII.

Відповідно до частини 1 статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Згідно з частиною 3 статті 81 Закону № 1697-VII, яка була чинна до 01.01.2017, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Слід зазначити, що Законом України від 28.12.2014 № 79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» внесено зміни до Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), зокрема розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 26, яким, серед іншого, встановлено, що норми і положення статті 81, пунктів 13,14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону № 1697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII внесені зміни до ч. 3 статті 81 Закону № 1697-VII, та з 01.01.2017 викладена у наступній редакції:

«Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року»".

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина 9 статті 81 Закону № 1697-VII).

Статтею 89 Закону №1697-VII (в редакції, чинної в період спірних правовідносин) передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Порядок фінансування прокуратури встановлений статтею 90 Закону №1697-VII.

У спірний період редакція даної статті декілька разів змінювалась, однак не змінювалось те, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України.

Згідно зі статтею 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, які набрали чинності з 01 січня 2015 року установлено, що норми і положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Умови оплати праці працівників органів прокуратури визначено постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова № 505).

Пунктами 1, 2, 6 Постанови № 505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.

Слід урахувати, що за загальним правилом, конкуренція правових норм у часі повинна вирішуватися на користь норми, прийнятої пізніше, оскільки найновіше законодавство демонструє способи та форми правового регулювання, які на даний етап розвитку суспільства, на думку законодавця, є більш доцільними.

Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII прийнятий пізніше Закону № 1697-VII, а тому у 2017, 2018 та 2019 роках норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовувались в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не був наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Такої позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 14 березня 2018 року у справі № 825/575/16, від 21 березня 2018 року у справі № 817/548/16, від 31 січня 2018 року у справі № 810/1304/16.

Таким чином, у спірний період ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата виходячи з розміру посадового окладу, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», тобто, з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, у розмірі встановленому законом.

Між тим, рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України».

Окрім цього, у статті 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні чи висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення.

Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового Суду від 28 січня 2021 року у справі № 560/703/20.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що у рішенні Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині рішення чітко вказано, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто, до визнання Конституційним Судом неконституційними окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, у відповідача не виникло підстав обраховувати посадовий оклад позивача, з урахуванням приписів ст. 81 Закону № 1697-VІІ.

Статтею 152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

В свою чергу, частиною 2 зазначеної статті встановлено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії.

При цьому, положення ч. 3 ст. 152 Основного Закону прямо відсилається на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, аніж у встановленому законом порядку.

Проте, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий.

Враховуючи відсутність у відповідача права на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачу самостійно без правого врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України у розмірі, іншому, ніж встановлений постановою Кабінету Міністрів України № 505, та враховуючи те, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути (оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності), а також відсутність встановленого порядку відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах цієї адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є необґрунтованими, а відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, довів суду правомірність оскаржених дій, місцевий суд дійшов вірного висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Посилання представника позивача на те, що вищезазначене рішення Конституційного Суду України має вплив на вирішення цієї справи, оскільки у своєму рішенні цей Суд надав оцінку правомірності застосування постанов Кабінету Міністрів України щодо заробітної плати прокурора, не беруться до уваги з огляду на те, що на час спірних правовідносин питання оплати праці прокурорів регіональних прокуратур не було врегульовано статтею 81 Закону № 1697-VII. При цьому саме Законом № 113-ІХ (не визнаним неконституційним) питання оплати їх праці прямо врегульовано посиланням на відповідну постанову КМУ.

Аналогічні висновки викладено в численних рішеннях Верховного Суду, зокрема, в постанові від 08 грудня 2022 року в справі № 280/9496/21.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Залеської Анастасії Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року в справі № 360/4446/21 залишити без змін.

Повне судове рішення 15 грудня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

Т. Г. Гаврищук

А. А. Блохін