Справа № 9901/480/19
Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2022-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Золотнікова О. С., Ситнік О. М.
у справі № 9901/480/19 (провадження № 11-109заі22) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії
Короткий виклад історії справи
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРП,у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ВРП щодо нездійснення розгляду впродовж одного місяця заяви позивача про звільнення його у відставку, поданої 29 липня 2019 року;
- зобов`язати відповідача невідкладно, але не пізніше семи днів з моменту набрання рішенням суду в цій справі законної сили, розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення його у відставку та ухвалити вмотивоване рішення за результатами розгляду цієї заяви.
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року у справі № 9901/350/18, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року, визнано незаконною та скасовано постанову Верховної Ради України (далі - ВРУ) від 29 вересня 2016 року № 1631-VIII, якою ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Вищого господарського суду України.
На переконання позивача, ВРП допустила бездіяльність, яка виразилася а нерозгляді його заяви від 01 липня 2019 року, поданої 29 липня 2019 року, впродовж установленого законом місячного строку, а тому така бездіяльність підлягає визнанню протиправною із зобов`язанням відповідача невідкладно розглянути заяву позивача про звільнення у відставку.
Суд першої інстанції встановив, що Постановою ВРУ від 14 жовтня 1994 року № 211/94-ВР ОСОБА_1 обрано на посаду заступника голови арбітражного суду Донецької області, а Постановою від 12 липня 2001 року № 2669-ІІІ - на посаду судді Донецького апеляційного господарського суду безстроково.
Постановою ВРУ від 08 липня 2010 року № 2476-VІ ОСОБА_1 обрано на посаду судді Вищого господарського суду України.
24 грудня 2015 року Вища рада юстиції (далі - ВРЮ), розглянувши матеріали провадження щодо вимог законодавства про несумісність, відкритого за зверненням Міністерства юстиції України стосовно судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 , прийняла рішення № 1204/0/15-15 про внесення подання до ВРУ про звільнення позивача з посади судді.
19 січня 2016 року ВРЮ внесла подання до ВРУ за № 6/0/12-16 «Про звільнення судді з посади», у якому пропонувалося звільнити ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України у зв`язку з порушенням ним вимог щодо несумісності.
Постановою ВРУ від 29 вересня 2016 року № 1631-VIII «Про звільнення судді» ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого господарського суду України відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 126 Конституції України, а саме у зв`язку з порушенням ним вимог щодо несумісності.
Рішенням Верховного Суду від 30 листопада 2018 року у справі № 9901/350/18, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано незаконною та скасовано постанову ВРУ від 29 вересня 2016 року № 1631-VIII «Про звільнення судді».

16 липня 2019 року ВРУ листом за № 04-29/12-1218 (128849) надіслала ВРП подання ВРЮ від 19 січня 2016 року № 6/0/12-16 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України з доданими до нього матеріалами.

29 липня 2019 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Попкова П. О. звернувся до ВРП із заявою від 01 липня 2019 року про звільнення з посади судді Вищого господарського суду України у відставку відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між членами ВРП від 30 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 розподілено члену ВРП ОСОБА_2 .

Станом на день звернення ОСОБА_1 до Верховного Суду із цим позовом - 02 вересня 2019 року ВРП не прийняла рішення за його заявою про звільнення з посади судді у відставку.

ВРП рішенням від 03 вересня 2019 року № 2321/0/15-19 звільнила ОСОБА_1 з посади судді Вищого господарського суду України на підставі пункту 2 частини шостої статті 126 Конституції України.

04 вересня 2019 року член ВРП ОСОБА_2 склав висновок за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Вищого господарського суду України у відставку. Цим висновком запропоновано залишити без розгляду заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади судді у відставку відповідно до пункту 15.7 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент), у зв`язку з тим, що він звільнений із цієї посади на підставі рішення ВРП від 03 вересня 2019 року № 2321/0/15-19.

Згідно з витягом з протоколу засідання ВРП від 10 вересня 2019 року № 68 на цьому засіданні заслухано пропозицію члена ВРП ОСОБА_2 про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Вищого господарського суду України у відставку. Для прийняття рішення із цього питання присутні на засіданні члени ВРП видалились до нарадчої кімнати.

Після повернення членів ВРП з нарадчої кімнати головуючий ОСОБА_2 проголосив, що ВРП ухвалила залишити без розгляду заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади судді у відставку, за прийняття цього рішення одноголосно проголосували всі присутні на засіданні 12 членів ВРП.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 18 липня 2022 року відмовив у задоволенні позову.

Судове рішення мотивовано тим, що оскільки на момент звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою про звільнення з посади судді у відставку на розгляді ВРП знаходилося подання ВРЮ від 19 січня 2016 року № 6/0/12-16 про його звільнення з посади судді з підстави порушення вимог щодо несумісності, то відповідач обґрунтовано та правомірно розглянув у першу чергу саме вказане подання, а не заяву позивача.

Крім того, за висновком суду першої інстанції,оспорювані позивачем дії ВРП щодо нерозгляду його заяви про звільнення у відставку в строк, передбачений частиною третьою статті 116 Закону № 1402-VIII, не містять ознак протиправності, позаяк зумовлені наявністю обставин, через які фактично були виконані з порушенням строку, а саме наявністю нерозглянутого (чинного та нереалізованого) подання ВРЮ про звільнення позивача з посади судді за порушення вимог щодо несумісності.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначив, що суд першої інстанції в межах розгляду цієї справи безпідставно проігнорував те, що непостановлення ухвали про зупинення розгляду заяви скаржника про звільнення у відставку, яке в цьому випадку слугувало єдиною легітимною можливістю поставлення результатів розгляду цієї заяви в залежність від результатів процедури звільнення у зв`язку з порушенням вимог щодо несумісності, позбавляє належного правового виправдання порушення ВРП передбаченого статтею 116 Закону № 1402-VIII граничного строку розгляду заяви судді, а тому свідчить про протиправний характер бездіяльності відповідача.

ОСОБА_1 зауважив, що заяви інших суддів про звільнення у відставку, що надійшли до ВРП у період з липня по серпень 2019 року та були розподілені на члена ВРП ОСОБА_2 , крім його заяви, були розглянуті (або принаймні почали розглядатися) пленарним складом ВРП з дотриманням граничного місячного строку. Отже, у всіх інших випадках, крім лише одного виключення - заяви позивача, членом ВРП ОСОБА_2 було своєчасно підготовлено висновки за результатами дослідження відповідних заяв. На думку скаржника, така характерна вибірковість виключає можливість сприйняття навантаження на члена ВРП ОСОБА_2 як причини допущеної відповідачем бездіяльності та вказує на те, що дійсною причиною бездіяльності могло стати лише свідоме очікування завершення процедури повторного звільнення позивача за особливими обставинами, що не було оцінено судом першої інстанції.

На переконання скаржника, висновок суду першої інстанції про невстановлення будь-яких проявів дискримінаційного відношення ВРП до позивача спростовується практикою розгляду ВРП та її правопопередником - ВРЮ заяв про звільнення у відставку інших суддів, на яких розповсюджувалися положення законодавства про очищення влади в той самий період часу, у який здійснювався розгляд заяви позивача.

Скаржник зазначив, що з актів, опублікованих на офіційному сайті ВРП, убачається, що ВРЮ навпаки було вирішено питання про звільнення суддів у відставку на підставі відповідних заяв суддів про звільнення у відставку, які було подано після звернення Міністерства юстиції України з поданням про порушення вимог щодо несумісності, тоді як такі звернення про звільнення за особливими обставинами залишено без розгляду. Саме така послідовність була застосована до суддів Вищого адміністративного суду України Темкіжева І. Х., Вищого господарського суду України Удовиченка О. С., Верховного Суду України ОСОБА_3 . Викладене, на думку скаржника, свідчить про упередженість відповідача та пряме порушення його прав, що не було враховано Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду під час прийняття оскаржуваного рішення.

ОСОБА_1 вважає, що виходячи із системного аналізу положень статті 126 Конституції України, статті 116 Закону № 1402-VIII, статті 55 Закону № 1798-VIII, Регламенту та з огляду на встановлені в цій справі обставини, обґрунтованим є висновок про те, що, здійснюючи розгляд заяви позивача про звільнення у відставку, ВРП допустила протиправну бездіяльність, яка виявилася в нездійсненні розгляду вказаної заяви позивача впродовж установленого законом місячного строку, а тому вказана бездіяльність підлягає визнанню протиправною.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду й постановити нове, яким задовольнити частково його позовні вимоги, а саме, визнати протиправною бездіяльність ВРП, яка виявилася в нездійсненні протягом одного місяця розгляду заяви ОСОБА_1 про звільнення його у відставку, поданої 29 липня 2019 року.

Суть постанови Великої Палати Верховного Суду

Велика Палата Верховного Суду постановою від 24 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 липня 2022 року - без змін.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що оскаржувана позивачем бездіяльність ВРП щодо нерозгляду його заяви про звільнення у відставку протягом строку, передбаченого частиною третьою статті 116 Закону № 1402-VIII, не містить ознак протиправності, позаяк зумовлена наявністю нерозглянутого (чинного та нереалізованого) подання ВРЮ про звільнення позивача з посади за порушення вимог щодо несумісності, яке надійшло на розгляд ВРП раніше, ніж заява ОСОБА_1 про звільнення його з посади судді у відставку.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що під час розгляду заяви позивача про звільнення у відставку ВРП не допустила протиправної бездіяльності з огляду на обумовлені причини, відтак діяла в межах визначених законом повноважень.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що за наявності рішення ВРП від 03 вересня 2019 року № 2321/0/15-19 про звільнення позивача з посади судді Вищого господарського суду України на підставі пункту 2 частини шостої статті 126 Конституції України навіть задоволення заявлених ОСОБА_1 у цій справі позовних вимог не призведе до поновлення його права на звільнення з посади судді у відставку, на захист якого подано цей позов, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні вимог позивача в цій справі.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.

Вважаємо помилковим висновок Великої Палати Верховного Суду про розгляд справи по суті заявлених позовних вимог з таких міркувань.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За правилами пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Зі змісту цієї норми процесуального закону випливає, що вимога про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень може бути заявлена в адміністративному позові виключно разом з вимогою про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, яка повинна бути спрямована на відновлення порушеного права.

Як установлено матеріалами справи, 02 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРП,у якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення розгляду впродовж одного місяця заяви позивача про звільнення його у відставку, поданої 29 липня 2019 року; зобов`язати відповідача невідкладно, але не пізніше семи днів з моменту набрання рішенням суду в цій справі законної сили, розглянути заяву позивача про звільнення його у відставку та ухвалити вмотивоване рішення за результатами розгляду цієї заяви.

При цьому кінцевою метою звернення із цим позовом до суду є забезпечення права позивача на звільнення з посади судді у відставку.

Проте 10 вересня 2019 року ВРП постановила ухвалу, якою залишила без розгляду заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади судді у відставку.

Отже, на час розгляду справи судом першої інстанції ВРП прийняла рішення за заявою ОСОБА_1 про звільнення з посади судді у відставку, тобто припинила оскаржувану в цій справі бездіяльність.

На підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Тобто в разі виправлення суб`єктом владних повноважень оскаржуваних порушень суд закриває провадження у справі, якщо відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Залишивши без розгляду заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади судді у відставку, ВРП виправила порушення Закону № 1402-VIII, чим поновила право позивача на прийняття рішення щодо його заяви, що відповідно до пункту 8 частини першої статті 238 КАС України є підставою для закриття провадження в цій справі.

При цьому звертаємо увагу, що рішенням ВРП від 03 вересня 2019 року № 2321/0/15-19 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого господарського суду України на підставі пункту 2 частини шостої статті 126 Конституції України.

Рішення відповідача від 03 вересня 2019 року № 2321/0/15-19 було предметом судового розгляду у справі № 9901/525/19, водночас Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 14 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2021 року (провадження № 11-1263заі19), відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним і скасування вказаного рішення ВРП.

Ураховуючи наведене, за наявності рішення ВРП від 03 вересня 2019 року № 2321/0/15-19 про звільнення позивача з посади судді Вищого господарського суду України на підставі пункту 2 частини шостої статті 126 Конституції України навіть задоволення заявлених ОСОБА_1 у цій справі позовних вимог не призведе до поновлення його права на звільнення з посади судді у відставку.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягала частковому задоволенню зі скасуванням рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 липня 2022 року та закриттям провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України.

Судді Великої Палати

Верховного Суду: О. С. Золотніков

О. М. Ситнік