Справа № 202/7648/22(2-а/202/57/2022)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2022-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 грудня 2022 року м. Дніпросправа № 202/7648/22(2-а/202/57/2022)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Ліненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року

в адміністративній справі №202/7648/22(2-а/202/57/2022) за позовом ОСОБА_1 до Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 до Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області від 15.09.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язання його покинути територію України у термін до 14.10.2022.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку відповідачем по справі з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення по цій справі, яким в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що судом першої інстанції не було належним чином з`ясовано тих обставин, що позивач народився у м. Єреван Республіки Вірменія згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб його матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначена адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , тобто не на території конфлікту ОСОБА_3 . Більш того, у спірному рішенні №19 від 15.09.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни ОСОБА_1 , чітко зазначено, що він може виїхати до країни походження або третьої країни. Відповідач вказує про те, що на його думку, суд першої інстанції при винесенні рішення не дослідив належним чином, що позивач є уродженцем м. Єреван Республіки Вірменія та прибув до України зі своєю матір`ю ще у 1996 році, коли йому було 1 рік, та проживає на території України, не маючи жодних підстав на проживання в Україні встановлених чинним законодавством України. Відповідач також зазначає, що позивач не надав жодного доказу щодо звернення його матері (коли він був неповнолітньою особою) та/або його самого (після настання повноліття) до органів державної влади України з питання легалізації свого перебування на території України. Відповідач наголошує на тому, що позивач до теперішнього часу не отримав жодного документу, який посвідчує його особу з країни походження, а саме: державних органів та представництв на території України Республіки Вірменія.

Заслухавши пояснення представника апелянта, і представника позивача по справі, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог апелянта та для скасування рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року, виходячи з нижченаведених підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у місті Єреван Республіки Вірменія, що підтверджується свідоцтвом про його народження Серії НОМЕР_1 , актовий запис про народження №583 від 10.05.1995, та з 1996 року перебуває на території України.

У 2010 році ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здобув базову загальну середню освіту у Комунальному закладі «Підгородненська середня загальноосвітня школа № 2», про що отримав відповідне свідоцтво Серії НОМЕР_2 від 18.06.2010.

У 2012 році ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здобув повну загальну середню освіту у Комунальному закладі «Підгородненська середня загальноосвітня школа № 2», про що отримав атестат Серії НОМЕР_3 від 12.05.2012.

15.09.2022 ОСОБА_1 прибув до Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області для консультацій.

15.09.2022 провідним спеціалістом Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області Бойко А.М. за порушення правил перебування іноземних громадян на території України складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН №004046 за ч. 1 ст. 203 КУпАП, згідно якого громадянин Республіки Вірменія ОСОБА_1 порушив правила перебування на території України. Зміст ст. 63 Конституції України, зміст ст. 268 КУпАП роз`яснено щодо права користування юридичною допомогою, виступати рідною мовою і користування послугами перекладача, про що свідчить підпис ОСОБА_1 .

На підставі протоколу серії ПР МДН №004046 начальником Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області Фугою К.Г. винесена постанова серії ПН МДН №004038 від 15.09.2022 відносно ОСОБА_1 , якою на останнього накладено адміністративне стягнення за перебування на території України з порушенням терміну перебування, понад 90 діб, що є порушенням ч. 1, 3 ст. 9, ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП, у вигляді штрафу в сумі 3400 гривень.

15.09.2022 року начальником Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області Фугою К.Г. постановлено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_1 , яким вирішено: примусово повернути позивача до країни походження або третьої країни, зобов`язано покинути територію України у термін до 14.10.2022.

З даним рішення позивач ознайомився, отримав його копію, про що свідчить його особистий підпис. Крім того, зобов`язується не пізніше 14.10.2022 року залишити територію України.

Правомірність рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни є предметом судового розгляду у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Частиною третьою статті 9 Закону №3773-VI встановлено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону №3773-VI іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Відповідно до пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Частиною першою статті 26 Закону №3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України (частина третя статті 26 Закону №3773-VI).

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду (частина четверта статті 26 Закону №3773-VI)

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина п`ята статті 26 Закону №3773-VI).

За приписами статті 31 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Вказані положення Закону №3773-VI кореспондуються з положеннями Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 р. за № 806/21119 (далі Інструкція).

Пункт 5 Розділу І Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:

дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

В даному випадку, судом апеляційної інстанції встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач востаннє здійснив в`їзд на територію України разом із своєю матір`ю у 1996 році, та з того часу з України не виїжджав, чим порушив вимоги ст. 9, ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Водночас рішення щодо примусового повернення позивача не відповідає критерію пропорційності та розсудливості, адже відповідачем не взяті до уваги всі обставини, що мають значення для його прийняття.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач в`їхав на територію України у віці 1 року разом з матір`ю у 1996 році.

Позивач у 2010 році здобув базову загальну середню освіту у Комунальному закладі «Підгородненська середня загальноосвітня школа № 2», про що отримав відповідне свідоцтво Серії НОМЕР_2 від 18.06.2010, та у 2012 році здобув повну загальну середню освіту у Комунальному закладі «Підгородненська середня загальноосвітня школа № 2», про що отримав атестат Серії НОМЕР_3 від 12.05.2012.

Крім того, понад чотири роки позивач проживає спільно з громадянкою України ОСОБА_4 , з якою вони перебувають у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в органах РАЦС, оскільки зареєструвати шлюб за законом вони не мають змоги через відсутність у позивача паспорту або будь-якого іншого документу, що посвідчує його особу для вчинення актового запису про укладання шлюбу.

Згідно з довідкою № 164 від 13.10.2022, виданою жіночою консультацією перинатального центру КНП «Міська клінічна лікарня №9» ДМР, станом на 13.10.2022 громадянка України ОСОБА_4 вагітна (термін вагітності 16 тижнів).

20.01.2020 матері позивача - громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було видано посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_4 зі строком дії до 17.01.2030.

Позивач, очікуючи народження дитини від громадянки України ОСОБА_4 , звернувся 15.09.2022 до відповідача за консультацією щодо оформлення документів на право проживання в Україні, вказані обставини зазначені й самим провідним спеціалістом Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області в оскарженому рішенні.

Проте, відповідач того ж дня, замість допомоги позивачу, склав відносно нього протокол про адміністративне правопорушення Серії ПРМДН 004046, виніс постанову про накладання адміністративного стягнення Серії ПН МДН 004038 та прийняв оскаржуване рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язав позивача покинути територію України у термін до 14.10.2022 року.

Суд апеляційної звертає увагу на те, що відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з статтею 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів дійшла висновку, що відносини позивача з членами його сім`ї, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п. 65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09).

Втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст. 8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідачем не надано до суду належних доказів асоціальної поведінки позивача, переховування від міграційного органу або вчинення будь-яких інших протиправних дій, спрямованих на ухилення від відповідальності за порушення міграційного законодавства України.

Також відповідачем не доведено, що прийняте рішення є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що держава Україна підтримує демократичні принципи, які ґрунтуються на верховенстві права. Правова держава відрізняється своєю справедливістю та шляхетністю до законних прав особи.

Приймаючи рішення, відповідач мав дотримуватися справедливого балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування рішення відповідача від 15.09.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язання його покинути територію України у термін до 14.10.2022.

За даних обставин суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення позову прийнято без неправильного застосування норм матеріального права, тому останнє підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги відповідача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Щодо питання розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Статтею 288 КАС України визначені особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України.

Відповідно до ч. 5 ст. 288 КАС України за подання до адміністративного суду позовних заяв та апеляційних скарг у справах, визначених цією статтею, судовий збір не сплачується.

Вказані обставини свідчать про те, що позивач не мав обов`язку зі сплати судового збору за подання позовної заяви у цій справі, тому підстави для стягнення сплаченого позивачем судового збору у розмірі 992,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача відсутні.

Натомість позивач має право звернутись до суду першої інстанції із клопотанням про повернення судового збору сплаченого в більшому розмірі, ніж встановлено законом відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 272, 288, 310, 316, 321, 322, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року у справі №202/7648/22(2-а/202/57/2022) залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суд набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку, встановленому ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Т.І. Ясенова

суддя Д.В. Чепурнов