Справа № 280/2140/22
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2022-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 року Справа № 280/2140/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 166) про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2022 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач, ГУ ДПС у Запорізькій області), відповідно до якого позивач просить суд:

- визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 25.06.2021 по податку на нерухоме майно за 2018 рік на загальну суму 8002,14 грн. №0773200/2018-2412-0832;

- . визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 25.06.2021 по податку на нерухоме майно за 2019 рік на загальну суму 8361,65 грн. №0773200/2019-2412-0832;

- визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 25.06.2021 по податку на нерухоме майно за 2020 рік на загальну суму 8675,09 грн. №0-0832.

Автоматизованою системою діловодства суду позов був розподілений для розгляду судді Лазаренку М.С.

Ухвалою суду від 14.02.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву.

Копію ухвали від 14.02.2022 було отримано представником відповідача 17.02.2022.

26.04.2022 від відповідача до суду надійшло клопотання про продовження процесуального строку (в тому числі для подання відзивів, відповіді на відзив, заперечень на відповідь на відзив, надання витребуваних доказів) на строк до 15 днів, наступних після закінчення воєнного стану. Також просить не здійснювати розгляд справи до закінчення воєнного стану або закінчення простою в роботі відповідача.

Відповідно до вмотивованого розпорядження керівника апарату суду, 06.06.2022 був здійснений повторний автоматизований розподіл справи №280/2140/22, справа розподілена для подальшого розгляду судді Киселю Р.В.

Ухвалою 07.06.2022 справа прийнята до провадження, продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що лише на підставі положень ПКУ нарахувати податок на нерухомість неможливо, адже зобов`язання з нього не виникають безпосередньо з положень ПКУ: це місцевий податок (ст. 10 ПКУ), який встановлюється місцевими радами (п. 4.4. ст. 4 ПКУ) для застосування на підвладній їм території у межах, визначених ПКУ, і який не належить до обов`язкових до встановлення (п. 10.4. на відміну від податків за п. 10.3.). Отже, підстави для нарахування існують, тільки якщо цей податок належним чином встановлений на місцевому рівні рішенням відповідної місцевої ради у встановленому законом порядку. Але ж без такого рішення місцевої ради нарахування податку безпідставне. Тож за відсутності зазначення конкретного рішення місцевої ради, яким фактично встановлений такий податок для відповідної місцевості і його ставки, варто говорити про фактичне не зазначення в ППР підстав для нарахування. А значить таке ППР не відповідає вимогам закону, що може бути підставою для визнання його нечинним. На підставі викладеного вважає, що спірні податкові повідомлення рішення винесені безпідставно та необґрунтовано. Просить суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач позов не визнав, 09.06.2022 надав суду відзив в якому посилається на те, що при розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2018-2020, фахівцями враховано ставки податку, які були встановлені рішенням міської ради, залежно від місця розташування та типу об`єкту нерухомості, відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу. Отже, вважає твердження позивача безпідставними та необґрунтованими.

22.08.2022 від відповідача надійшов ще один відзив в якому зазначено, що виходячи з принципу пріоритетності норм ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) над нормами інших актів, зокрема й актів органів місцевою самоврядування, у разі їх суперечності, закріпленого в п. 5.2 ст. 5 цього Кодексу, до моменту внесення до рішення міської ради відповідних змін, розмір пільг відповідно до житлової нерухомості, яка перебуває у власності фізичної особи платника податку та ставок податку, які застосовуються для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості власником якої є фізична особа підприємець - повинна відповідати підпункту 266.4.1 пункту 266.4 та підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Тобто, у відповідності до п.5.2 ст. 5 ПК України, у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна та ІТС «Податковий блок» за позивачем, як за власником, зареєстровано право власності на нерухоме майно, зокрема на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1341,8 кв.м, частка власності 16/75 (286,25 кв.м).

ГУ ДПС у Запорізькій області проведено розрахунок податку на нерухоме майно ОСОБА_1 за 2018 - 2020 p.p. та прийняті податкові повідомлення-рішення від 25.06.2021:

- №0-0832 за 2020 рік на суму 8675,09 грн;

- №0773200/2019-2412-0832 за 2019 рік на суму 8361,65 грн;

- №0773200/2018-2412-0832 за 2018 рік на суму 8002,14 грн.

Не погодившись з вищезазначеними ППР позивачка звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В - F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507, до класу (код 1251) «Будівлі промислові та склади» належать криті будівлі промислового призначення, наприклад: фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та інші за їх функціональним призначенням.

Визначення належності будівлі до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором.

У разі якщо промислова будівля належить не промисловому підприємству, то в такому випадку будівля є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та податок повинен нараховуватись та сплачуватись на загальних підставах відповідно до норм чинного законодавства.

Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №806/2461/17.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду постановою від 17.02.2020 (справа №820/3556/17) вирішив частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №806/2461/17 та встановлено, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливо у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Слід зазначити, що відповідно до статті 55 Господарського кодексу України, суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. При цьому, суб`єктами господарювання є, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Згідно з частиною 1 статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до статті 58 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному Законом України від 15 травня 2003 року №755-ІV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Отже, статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, за умови, що об`єкти нерухомості, які належить, зокрема, фізичній особі, використовуються у господарській діяльності такої особи (з урахуванням виду діяльності по КВЕД), за функціональним призначенням щодо промислового виробництва та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку, є підставою для застосування вимог підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Відповідно до наданої відповідачем інформації, позивач не зареєстрована як фізична особа-підприємець, отже відсутні підстави для застосування вимог підпункту «є» підпункту, 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України на об`єкт нежитлової нерухомості, що належить позивачу на праві власності.

Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.3.1 та підпункту 266.3.2 пунктом 266.3 статті 266 ПК України визначено, що базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості та обчислюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) платника податку на відповідні платіжні реквізити за місцезнаходженням об`єкту житлової та нежитлової нерухомості.

Згідно підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або об`єднаних територіальних громад що створені згідно із законом та перспективним планом формування території громад, залежно від місця розташування та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м бази оподаткування.

Як зазначив відповідач у поданому відзиві, ГУ ДПС у Запорізькій області, при розрахунку податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018-2020, застосовано ставку податку, встановлену відповідно до Рішення №5/9 від 28.02.2020 Мелітопольської міської ради, у розмірі 0,70 % від мінімальної заробітної плати на 1 січня звітного року.

Зазначене підтверджується наданими розрахунками податку на нерухоме майно.

Суд зазначає, що рішенням Мелітопольської міської ради від 26.06.2017 №3/7 ставка цього податку на 2018 рік для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб встановлена у розмірі 0,37356 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м бази оподаткування із застосуванням зонального коефіцієнту Км2, затвердженого рішенням 2 сесії Мелітопольської міської ради VI скликання від 27.12.2010 № 9 Про затвердження Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Мелітополя Запорізької області. З розрахунку податкового повідомлення-рішення за 2018 рік вбачається, що відповідачем застосована саме така ставка податку.

Суд зазначає, що ставки цього податку для будівель промисловості 1 зони (до якої відноситься вул. Інтеркультурна на якій розташована належна позивачці нерухомість) встановлювалась рішеннями міської ради від 25.06.2018 №4/1 (на 2019 рік) у розмірі 0,70 % від мінімальної заробітної плати на 1 січня звітного року, від 30.05.2019 №6/3 (на 2020 рік).

Зазначені рішення міської ради є загальнодоступними в мережі Інтернет на офіційній сторінці Мелітопольської міської ради (https://mlt.gov.ua/).

Таким чином твердження позивача спростовуються наданими до матеріалів справи документами.

Щодо інших посилань позивача викладених в позові, то суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Беручі до уваги вищевикладені обставини суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки у задоволенні адміністративного позову судом відмовлено, розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 166) про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «15» грудня 2022 року.

Суддя Р.В. Кисіль