Справа № 500/3446/22
Суддя: Мандзій Олексій Петрович
Дата ухвалення: 2022-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/3446/22

12 грудня 2022 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мандзія О.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Кременецької районної ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кременецької районної ради (далі відповідач), в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

визнати дії Кременецької районної ради щодо відмови у нарахуванні та виплаті заробітної плати ОСОБА_1 , як голові ліквідаційної комісії протиправними;

зобов`язати Кременецьку районну раду нарахувати та виплатити заробітну плату ОСОБА_1 з 05.04.2021 по 31.10.2022 в розмірі 237529,74 грн., без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до рішення № 122 від 27.10.2011 ОСОБА_1 призначено на посаду директора Кременецького центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) з 27.10.2011 в порядку переведення з посади заступника директора установи на підставі ст.32 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Згідно рішення районної ради від 05.01.2021 № 30 "Про припинення юридичної особи Кременецького територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг)" припинено юридичну особу Кременецький територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Кременецького району шляхом ліквідації. Пунктом 5 даного рішення зобов`язано ліквідатора (голову ліквідаційної комісії) Бобрик Є.С. провести процедуру ліквідації. Однак, з 05.04.2021 позивачу не нараховується та не виплачується заробітна плата за виконану роботу.

Посилаючись на правові норми, що регулюють питання оплати праці, позивач вважає відмову відповідача протиправною, що слугувало підставою звернення до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою суду від 04.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 04.10.2022 Кременецькою районною радою отримано 04.10.2022, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (а.с.32).

Відповідач у строк встановлений судом (п`ятнадцять днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі) та станом на 12.12.2022 відзив на позов не подав, як і будь-які докази у спростування позовних вимог. Клопотань про продовження процесуального строку також до суду не надходило.

Відповідно до ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Також представник Кременецької районної ради в жодне судове засідання не з`явився, що в силу вимог п.2 ч.3 ст.205 КАС України не перешкоджає розгляду справу за відсутності такого учасника справи.

Враховуючи положення ч.1, 9 ст.205 та ч.4 ст.229 КАС України, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду справи у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, суд при прийняті рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 27.10.2011 призначено на посаду директора Кременецького центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) відповідно до рішення Кременецької районної ради № 122 від 27.10.2011 (а.с.15-17), про що зроблено відповідний запис у її трудовій книжці НОМЕР_1 від 28.05.1979 (а.с.13-14).

Згідно з рішенням Кременецької районної ради від 05.01.2021 № 30 "Про припинення юридичної особи Кременецького територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг)" припинено юридичну особу Кременецький територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Кременецького району шляхом ліквідації. Створено ліквідаційну комісію, головою якої призначено Бобрик Є.С. Зобов`язано ліквідатора (голову ліквідаційної комісії) Бобрик Є.С. провести процедуру ліквідації.

Позивач неодноразово зверталась до Кременецької районної ради з заявами, зокрема, про нарахування та виплату їй заробітної плати з 05.04.2021 (а.с.18-21).

Листом Кременецької районної ради від 01.07.2022 №01-38/03-17 ОСОБА_1 повідомлено, зокрема, що відповідно до п.10 рішення Кременецької районної ради від 05.01.2021 № 30 "Про припинення юридичної особи Кременецького територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг)" ОСОБА_1 після завершення розрахунків з кредиторами, ліквідатору скласти ліквідаційний баланс та подати його на затвердження Кременецькою районною радою, чого позивачем не було здійснено.

Голова та члени ліквідаційної комісії отримують заробітну плату за займаними посадами відповідно до умов оплати праці, які є чинними в установі та продовжують роботу на займаних посадах до повної ліквідації установи.

Враховуючи правові аспекти, юридична особа вважається ліквідованою з дня внесення про це запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб для цього члени ліквідаційної комісії подають такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення держреєстрації припинення юридичної особи у зв`язку з ліквідацією та довідку архівної установи про прийняття документів тривалого зберігання. Держреєстратор протягом 24 годин з моменту отримання документів приймає рішення про припинення діяльності юридичної особи. Відповідно такий день буде останнім робочим днем членів ліквідаційної комісії (а.с.22-23).

Не погоджуючись з такими діями суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість дій (бездіяльності) відповідача на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

Як передбачено ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правове регулювання державної служби, у відповідності до ст.5 Закону України "Про державну службу", здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Згідно з ч.3 ст.5 Закону України "Про державну службу" дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Суд відзначає, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому можливе субсидіарне застосування загальних норм, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Так, ч.1 ст.21 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Структура заробітної плати передбачена у ст.2 Закону України "Про оплату праці". Основна заробітна плата, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, що узгоджуються з ст.24 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Водночас, що стосується виплати заробітної плати голові і членам ліквідаційної комісії, то спеціального механізму оплати їх праці немає, тобто ці особи працюють та отримують заробітну плату за займаними посадами згідно з чинними у відповідній установі, організації умовами оплати праці (лист Міністерства соціальної політики України від 24.09.2013 №821/13/155-13 "Про оплату праці членів ліквідаційної комісії").

Законодавством чітко не визначено питання оплати праці ліквідатора. Аналогія права чи закону застосовується до правовідносин, що є близькими за змістом.

Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналізуючи зміст ч.2 ст.233 КЗпП, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про виплату заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 10.05.2019 в справі № 816/1791/17.

Як ч.1 ст.94 КЗпП України, так і ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч.1 ст.94 КЗпП України і ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці", як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - "оплатності праці", який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

З матеріалів справи слідує, що позивач призначено з 27.10.2011 на посаду директора Кременецького центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) та з 05.01.2021 головою ліквідаційної комісії Кременецького центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг).

Відповідно до документів архівного фонду Кременецького центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), в книзі нарахування заробітної плати є відомості про останню заробітну плату ОСОБА_1 у березні 2021 року (а.с.54).

Таким чином, ОСОБА_1 , як керівника Кременецького центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), було призначено головою комісії з припинення цієї служби, що по даний час виконує покладені на неї трудові функції, однак належної їй заробітної плати з квітня 2021 року не отримує.

Разом з цим, відповідач у листі від 01.07.2022 №01-38/03-17 самостійно вказує, що голова та члени ліквідаційної комісії отримують заробітну плату за займаними посадами відповідно до умов оплати праці, які є чинними в установі та продовжують роботу на займаних посадах до повної ліквідації установи.

Однак в матеріалів справи відсутня відомість про нарахування заробітної плати, в якій би містився підпис позивача про те, що останнім отримано відповідні суми заробітної плати з квітня 2021 року.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень чи їх посадових і службових осіб, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Окрім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу на норми ч. 4 ст. 159 КАС України, відповідно до якої, неподання суб`єктом владних повноважень у встановлений строк відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності своєї бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу заробітної плати, як голові ліквідаційної комісії; не вчинено жодних дій для вирішення питання належної оплати праці позивача.

Відтак, у спірних правовідносинах бездіяльність є протиправною.

Як передбачено п.4 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч.4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку з ч.2 ст.2 КАС України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

Так, позивач просить зобов`язати Кременецьку районну раду нарахувати та виплатити заробітну плату ОСОБА_1 з 05.04.2021 по 31.10.2022 в розмірі 237529,74 грн., без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

У свою чергу, визначення розміру заробітної плати та виплата її без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів є дискреційними повноваженнями відповідача.

За приписами ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

У даній правовій ситуації заробітна плата не була нарахована та виплачена позивачеві, відтак питання про її розмір є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.

За сукупністю наведених обставин, суд, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача відповідно до повноважень, якими наділений при вирішенні справи відповідно до ст.245 КАС України, з огляду на заявлені вимоги, вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату ОСОБА_1 з 05.04.2021 по 12.12.2022 день винесення рішення судом, станом на який запис до про припинення юридичної особи не внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч.3 ст.139 КАС України).

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України від "Про судовий збір".

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись ст.139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Кременецької районної ради щодо ненарахування та невиплати заробітної плати ОСОБА_1 як голові ліквідаційної комісії Кременецького територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг).

Зобов`язати Кременецьку районну раду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату з 05.04.2021 по 12.12.2022, як голові ліквідаційної комісії Кременецького територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2022 року.

Реквізити учасників справи:

позивач: - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

відповідач: - Кременецька районна рада (місцезнаходження: вул.Шевченка, 56, м.Кременець, Тернопільська область, 47003, ).

Головуючий суддя Мандзій О.П.