Справа № 200/3553/22
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 грудня 2022 року справа №200/3553/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2022 р. у справі № 200/3553/22 (головуючий І інстанції суддя Аляб`єв І.Г.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 19.02.2022 року (за поштовим штемпелем) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення 19.02.2019 остаточного розрахунку при звільнені з військової служби позивача в запас Збройних Сил України;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби за період з 20.02.2019 по 28.01.2022 в розмірі 105 749,28 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби за період з 20.02.2019 по 28.01.2022 в розмірі 105 749,28 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2022 р. у справі № 200/3553/22 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення 19.02.2019 остаточного розрахунку при звільнені з військової служби ОСОБА_1 в запас Збройних Сил України.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби за період з 20.02.2019 по 28.01.2022 в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

З таким судовим рішенням не погодились обидві сторони і подали апеляційні скарги.

Позивач просив скасувати судове рішення в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби за період з 20.02.2019 по 28.01.2022 в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. та прийняти нове рішення, яким зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби за період з 20.02.2019 по 28.01.2022 в розмірі 105 749, 28 грн. Стягнути з відповідача на його користь 105 749, 28 грн. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд виніс передчасне рішення, яке прийнято без повного з`ясування обставин, та має суттєве значення для вирішення справи. Зокрема, не витребував у відповідача належні докази, а саме це довідки про розмір грошового забезпечення апелянта № 09/02/335-2 від 15.11.2021 р. з урахуванням індексації грошового забезпечення для підрахунку суми розміру середнього заробітку.

Відповідач в апеляційній скарзі просив скасувати судове рішення від 13.09.2022 та відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду та не надав заяву про поновлення цього строку. Вказує, що суд повинен був врахувати судову практику Верховного Суду, зокрема, у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. В цих справах зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 . За витягом з єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 1438- від 31.10.2017 року зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 . Має статус внутрішньо переміщеної особи згідно довідки про взяття на облік від 29.08.2018 року № .

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

З копії військового квитка серії НОМЕР_3 вбачається, що позивач перебував на військовій службі з 01.08.1990 по 19.02.2019.

Як встановлено судом з 09.01.2015 по 19.02.2019 проходив військову службу на посаді заступника військового комісару - начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебував на фінансовому забезпеченні в ІНФОРМАЦІЯ_5 .

За посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 08.06.2015 року, позивач є учасником бойових дій.

Як вбачається з довідки № 5/175 ОСОБА_1 в період з 15 квітня 2014 року по 17 серпня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції.

Наказом Начальника Генерального штабу Головнокомандувачем Збройних Сил України від 11.01.2019 № 10 позивач звільнений з лав Збройних Сил України в запас; з 19.02.2019 позивач наказом Військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_4 звільнений з посади та виключений зі списків особового складу частини.

Має право на пенсію за вислугу років відповідно до посвідчення № НОМЕР_2 виданого 13.06.2019.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15.06.2020 у справі № 200/3723/20-а у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки було відмовлено, яке було залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у цій справі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 200/3723/20-а скасовано і справу направлено на новий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10.08.2021 у справі № 200/3723/20-а позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_6 про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки задоволено частково.

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які ОСОБА_1 отримував за останньою займаною штатною посадою, згідно розділу ХХХІ «Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби», пункту 6 наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», за період з 2015 року по 2018 рік.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_7 на підставі розділу ХХХІ, пункту 6 наказу Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року, перерахувати, нарахувати та виплати ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислуги років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які позивач отримував за останньою займаною посадою, за період з 2015 року по 2018 рік, з урахуванням вже раніше виплаченої суми компенсації невикористаної додаткової відпустки.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем було перераховано на рахунок позивача нараховану компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2018 року у розмірі 24 625, 08 грн., та перераховано 27.01.2022 на картковий рахунок позивача, що підтверджується випискою банку.

У зв`язку з тим, що повний розрахунок при звільненні був проведений з порушенням строків, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

При розгляді справи суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

За унормуванням статті 116 Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 року № 322-VIII (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Суд апеляційної інстанції відзначає, що Верховний Суд уже викладав висновок щодо підстав для стягнення з роботодавця середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП України у згаданому контексті.

Безпосередньо у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 28 листопада 2022 року у справі № 380/693/20 сформована наступна правова позиція:

«27. У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 825/742/16 Верховний Суд зазначив, що «30. Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

28. Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

29. 31. Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

30. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

31. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні».

32. У справі № 825/742/16 Верховний Суд з`ясував, що спір щодо невиплачених при звільненні сум між роботодавцем і працівником виник більш ніж через півтора роки після звільнення. З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що у такому випадку підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України відсутні.

33. З обставин, установлених судами попередніх інстанцій у цій справі, випливає, що позивач був звільнений з військової служби у серпні 2017 року, і безпосередньо після звільнення у нього не виникло зауважень щодо нарахованих і виплачених йому сум.

34. Водночас 21 серпня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову у справі № 620/4218/18, якою констатовано право військовослужбовців на виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

35. Посилаючись на указану постанову, позивач у січні 2020 року звернувся до суду з вимогами про стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за увесь час затримки виплати зазначеної компенсації.

36. Отже, у цій справі спір про належні позивачеві суми при звільненні виник через більш ніж два роки після звільнення, у зв`язку з чим у спірних правовідносинах не настало передбачених у частині другій статті 117 КЗпП України умов для стягнення середнього заробітку.

37. Посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, зазначених висновків не спростовує, адже вказана справа стосувалася інших аспектів застосування статті 117 КЗпП України, а саме: чи припиняється обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за затримку розрахунку після прийняття судом рішення про стягнення відповідних сум, належних працівнику при звільненні.

38. У справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, у зв`язку з чим відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

39. Суд також зазначає, що у справі № 821/1083/17 позивачка за вирішенням трудового спору щодо неповного розрахунку звернулася у строк, що не перевищував двох місяців, тоді як у цій справі за вирішенням відповідного спору позивач звернувся більш ніж через два роки».

З матеріалів цієї адміністративної справи вбачається, що позивач був звільнений 19.02.2019 року. З вимогою про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки звернувся 07.04.2020 року (зі змісту судового рішення від 10.08.2021 у справі № 200/3723/20-а). З позовом про визнання дій протиправними та зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені позивач звернувся 19.02.2022 року (а.с. 27, 36).

З урахуванням викладеного рішення суду першої інстанції про покладення на відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні ґрунтуються на неправильному застосуванні положень статті 117 КЗпП України, у зв`язку з чим підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача суд вважає безпідставними, з доводами апеляційної скарги відповідача в певній частині щодо дотримання строку звернення до суду слід погодитися.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 5 ст. 250, ст. 311, п. 4 ч. 1 ст. 317, ст. 321, ч.1 ст. 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року у справі № 200/3553/22 скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2022 року.

Колегія суддів: Г.М. Міронова

І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв