Справа № 620/1771/22
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2022-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1771/22 Суддя (судді) першої інстанції: Баргаміна Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Сорочка Є.О.,

Чаку Є.В.,

при секретарі Дмитренко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Північної митниці Держмитслужби на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північної митниці Держмитслужби, Чернігівської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Північної митниці Держмитслужби, Чернігівської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2022 року позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ Північної митниці Держмитслужби №384-0 від 23.12.2021 року про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу протидії незаконному переміщенню наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та контрабанді Північної митниці Держмитслужби з 25.12.2021 року в Північній митниці Держмитслужби; стягнуто з Північної митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 111 636,90 грн. з відрахуванням зборів, податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми; стягнуто з Північної митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, ОСОБА_1 та Північна митниця Держмитслужби звернулись з апеляційними скаргами. Свої вимоги апелянти мотивують тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

Заслухавши учасників справи, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив державну службу в органах Державної митної служби України, зокрема з 09.11.2020 року на посаді заступника начальника управління - начальника відділу протидії незаконному переміщенню наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та контрабанді Північної митниці Держмитслужби (т. 1 а.с. 38).

Постановою Кабінету міністрів України від 30.09.2020 року №895 «Деякі питання територіальних органів Державної митної служби» постановлено реорганізувати територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком шляхом їх приєднання до Державної митної служби, зокрема Північну митницю Держмитслужби.

Наказом Державної митної служби України від 19.10.2020 року №460 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби України як відокремленого підрозділу» було утворено територіальні органи як відокремлені підрозділи Державної митної служби України, зокрема Чернігівську митницю (т. 1 а.с. 190-191).

Наказом Державної митної служби України від 30.06.2021 року №472 наказано митницям як відокремленим підрозділам Державної митної служби України розпочати з 00 год. 00 хв. 01.07.2021 року здійснення покладених на них Митним кодексом України, законодавчими та іншими нормативно-правовими актами функцій і повноважень з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи (т. 1 а.с. 197).

Також 30.06.2021 року Державною митною службою України прийнято наказ №41-г «Про приймання-передання активів та зобов`язань, іншого майна, майнових прав і обов`язків та делегування окремих повноважень керівнику Чернігівської митниці як відокремленому підрозділу Держмитслужби» (т. 1 а.с. 198-199).

22.11.2021 року позивача було письмово попереджено про можливе наступне звільнення у зв`язку із реорганізацією Північної митниці Держмитслужби шляхом її приєднання до Державної митної служби України та було запропоновано посаду заступника начальника відділу митної статистики Сумської митниці як відокремленого підрозділу Держмитслужби без укладення контракту про проходження державної служби, від якої він відмовився (т. 1 а.с. 142).

23.12.2021 року було складено акт про неможливість запропонувати позивачу посади державної служби категорії «В» головного державного інспектора сектора внутрішньої безпеки, яка передбачає наявність вищої освіти за напрямком юридичного спрямування, оскільки ОСОБА_1 має вищу освіту педагогічного спрямування. Вакантні посади категорії «Б» станом на 22.12.2021 року в Чернігівській митниці відсутні (т. 1 а.с 145).

Наказом Північної митниці Держмитслужби від 23.12.2021 року №384-0 «Про звільнення» припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , заступника начальника управління - начальника відділу протидії незаконному переміщенню наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та контрабанді Північної митниці Держмитслужби, у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців 24.12.2021 року (т. 1 а.с. 146).

Позивач, не погоджуючись з діями відповідача, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу».

Як встановлено частинами першою-третьою статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Перелік підстав для припинення державної служби визначений статтею 83 Закону України «Про державну службу».

Зокрема, пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» встановлено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній з 06.03.2021 року та на час звільнення позивача) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Таким чином, з аналізу частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» слідує, що у суб`єкта призначення виник обов`язок пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, а його право звільнити державного службовця поставлено в пряму залежність від наявності однієї з двох умов: повинна бути відсутня можливість запропонувати відповідні посади або державний службовець відмовився від переведення на запропоновану посаду.

Тобто вказаними нормами Закону визначено процедуру звільнення державного службовця при реорганізації державного органу.

При цьому, якщо відсутня жодна з цих умов, звільнення державного службовця не можна вважати правомірним.

Так, частиною п`ятою статті 22 та частинами першою, другою статті 41 Закону України «Про державну службу» визначено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу. Державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Отже, за змістом вказаних норм працевлаштування державного службовця у випадку реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу передбачає його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. Переведення у такому випадку відбувається за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Водночас застосування законодавцем у наведених положеннях Закону України «Про державну службу» слова «може» підтверджує виключне право адміністративного розсуду суб`єкта призначення на переведення державного службовця без обов`язкового проведення конкурсу та жодним чином не звільняє його від обов`язку дотриматися процедури звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби у разі реорганізації державного органу.

Так, судом першої інстанції встановлено, що Північна митниця Держмитслужби реорганізована шляхом приєднання до Державної митної служби, а в структурі Державної митної служби України утворено територіальний орган - Чернігівську митницю як відокремлений підрозділ.

У попередженні про можливе наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією Північної митниці Держмитслужби шляхом її приєднання до Державної митної служби України, яке було вручено позивачу 22.11.2021 року, зазначено, що у зв`язку з реорганізацією та затвердженням структури та штатного розпису Чернігівської митниці на 2021 рік позивачу було запропоновано посаду заступника начальника відділу митної статистики Сумської митниці як відокремленого підрозділу Держмитслужби без укладення контракту про проходження державної служби.

Тобто, на час попередження позивача про можливе наступне звільнення - 22.11.2021 року та його звільнення, Північна митниця Держмитслужби перебувала у стані припинення, а Чернігівська митниця була зареєстрована як відокремлений підрозділ юридичної особи - Державної митної служби України та здійснювала функції і повноваження з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

Так, 04.11.2021 року було затверджено штатний розпис Чернігівської митниці на 2021 рік, в якому було передбачено наявність в Чернігівській митниці відділу кінологічного забезпечення та протидії незаконному переміщенню наркотиків і зброї управління боротьби з контрабандою та порушенням митних правил, зокрема, посаду начальника вказаного відділу.

Водночас, як вже було зазначено, позивач працював на посаді заступника начальника управління - начальника відділу протидії незаконному переміщенню наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та контрабанді Північної митниці Держмитслужби.

З викладеного слідує, що у створеній Чернігівській митниці було збережено відділ, який був у штатному розписі Північної митниці Держмитслужби та відповідав за кінологічне забезпечення та протидію незаконному переміщенню наркотиків і зброї, в тому числі посаду начальника такого відділу.

Фактично було здійснено технічне перейменування зазначеного відділу у створеній Чернігівській митниці, а посада позивача, яку він займав у Північній митниці Держмитслужби, була збережена.

Разом з тим, суду не надано жодних пояснень щодо підстав, які унеможливлювали запропонувати позивачу вказану посаду начальника відділу у Чернігівській митниці або нижчу посаду, головного державного інспектора, вказаного відділу, або іншу рівнозначну чи нижчу посаду у Чернігівській митниці.

Отже, колегія суддів не бере до уваги посилання відповідачів на відсутність вакантних посад у створеній Чернігівській митниці, оскільки суду не надано жодних належних доказів на підтвердження цього факту.

При цьому штатний розпис Чернігівської митниці на 2021 рік було затверджено 04.11.2021 року, а попередження про можливе наступне звільнення позивачу було надано лише 22.11.2021 року.

Тобто, у разі проведення відповідних призначень на всі посади у створеній Чернігівській митниці з моменту затвердження штатного розпису до моменту попередження позивача про можливе наступне звільнення, створюються штучні умови відсутності вакантних посад в державному органі, якому передаються повноваження та функції органу, що ліквідовується, а також порушується право на залишення на роботі працівників із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Так, продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 Кодексу законів про працю України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Проте, з обставин, встановлених судом, не вбачається, а відповідачами не надано належних та допустимих доказів, яким чином вирішувалось питання про переважне право на залишення на службі в порядку та спосіб, передбачений статтею 42 Кодексу законів про працю України.

Вказане свідчить про те, що відповідач, Північна митниця Держмитслужби, не виконав покладений на нього законом обов`язок одночасно з попередженням про звільнення, запропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскаржуваний наказ Північної митниці Держмитслужби №384-0 від 23.12.2021 року про звільнення ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню як такий, що прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України).

У Верховному Суді сформувалася стала судова практика щодо застосування частини першої статті 235 КЗпП України до вказаних правовідносин.

В постанові від 26.05.2021 року у справі №260/261/20, в якій позивача було незаконно звільнено з роботи під час реорганізації Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області в Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, Верховний Суд зазначив, що «Суд першої інстанції ухвалив правильне рішення про поновлення позивача на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління у Закарпатській області, з якої його було незаконно звільнено, ураховуючи, що незаконно звільнений працівник підлягає поновленню на попередньому місці роботи, а обов`язок по його працевлаштуванню покладений на роботодавця, яким у випадку реорганізації державної установи є її правонаступник, якому передані відповідні завдання і функції».

Аналогічний висновок було викладено в постанові Верховного Суду від 27.04.2021 року в справі №826/8332/17, в якій зазначено, що «Ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшли помилкового висновку про поновлення позивача не на посаді з якої його звільнено, а на рівнозначній цій посаді».

У такий самий спосіб частину першу статті 235 КЗпП України в подібних правовідносинах було застосовано й в постановах Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №640/18679/18, від 20.01.2021 року у справі №804/958/16, від 11.02.2021 року у справі №640/21065/18, від 31.05.2021 року у справі №0840/3202/18, від 06.07.2021 року у справі №640/3456/20, від 06.07.2021 року у справі №640/1627/20, від 11.08.2021 року у справі №821/549/17.

Отже, підстав для відступу від вказаних правових висновків у справі, що розглядається, не вбачається, у зв`язку з чим судова колегія також доходить висновку про те, що публічного службовця не може бути поновлено на посаді, на яку його не було переведено в установленому законом порядку.

Так, позивач до звільнення обіймав посаду заступника начальника управління - начальника відділу протидії незаконному переміщенню наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та контрабанді Північної митниці Держмитслужби.

Враховуючи, що оскаржуваний наказ про звільнення підлягає скасуванню, а також те, що 24.12.2021 року був днем звільнення та останнім робочим днем позивача, за який йому було нараховано та виплачено заробітну плату, позивач підлягає поновленню на посаді заступника начальника управління - начальника відділу протидії незаконному переміщенню наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та контрабанді Північної митниці Держмитслужби з 25.12.2021 року.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік (частина друга статті 235 Кодексу законів про працю України).

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2021 року по 06.07.2022 року.

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок).

Абзацом першим пункту 3 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Як вбачається з пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно абзаців першого та третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Північної митниці Держмитслужби від 16.12.2021 року №115 позивачу нараховано заробітну плату в жовтні 2021 року - 12564,07 грн., в листопаді 2021 року - 22167,61 грн. (т. 1 а.с. 54).

Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 826,94 грн. ((12564,07 грн. + 22167,61 грн.)/42 робочі дні).

Отже, з Північної митниці Держмитслужби стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 111 636,90 грн. (135 робочих дні вимушеного прогулу * середньоденну заробітну плату 826,94 грн.) з відрахуванням зборів, податків та інших обов`язкових платежів з вказаної суми.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн., судова колегія зазначає наступне.

За змістом статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Тобто, підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові в порядку вирішення трудового спору насамперед є факт порушення будь-якого суб`єктивного права працівника, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, колективного договору, колективної угоди, трудового договору. Проте, обов`язок роботодавця з відшкодування такої шкоди виникає лише за умови, що суб`єктивне право працівника порушене внаслідок винних протиправних дій чи бездіяльності роботодавця і що моральні страждання працівника, або втрата нормальних життєвих зв`язків, або потреба в додаткових зусиллях для організації власного життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Так, встановлення судом факту незаконного звільнення ОСОБА_1 з займаної посади вже є достатнім доказом того, що позивачу було завдано моральної шкоди у зв`язку з порушенням звичного способу життя та докладанням додаткових зусиль в організації свого життя через звільнення з роботи.

Разом з тим, що стосується заявленої моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн., то позивачем не доведено, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, та не надано будь-якого розрахунку, а тому, виходячи з меж розумності, суд першої інстанції зауважив, що достатнім буде стягнути з Північної митниці Держмитслужби на користь позивача за заподіяну моральну шкоду суму в розмірі 3000,00 грн., з чим погоджується суд апеляційної інстанції, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, колегя суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 17365,74 грн. (21 робочий день вимушеного прогулу * середньоденну заробітну плату 826,94 грн.) підлягає негайному виконанню.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Північної митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.

Повний текст виготовлено: 15 грудня 2022 року.

< Справа слухалась у (обов`язкове для заповнення) >