Справа № 140/14254/21
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/14254/21 пров. № А/857/12890/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Большакової О.О., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 липня 2022 року (суддя Волдінер Ф.А., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчини дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у листопаді 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУПФУ у Волинській області), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність ГУПФУ у Волинській області щодо не призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «в» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII); зобов`язати ГУПФУ у Волинській області зарахувати до стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років період роботи з 15 червня 1989 року по 01 серпня 2008 року та призначити пенсію за вислугу років відповідно до пункту «в» статті 55 Закону № 1788-XII з 17 червня 2021 року. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що основною причиною відмови у призначенні пенсії за вислугу років є неправильне зазначення посади у трудовій книжці та відповідних наказах про прийняття на роботу «звальщик лісу» посадовою особою Старовижівського держлісгоспу було записано «вальщик лісу». Позивач вказує, що помилка в написанні посади не може бути підставою для не зарахування останньому спеціального стажу роботи. Вважає, що має необхідний спеціальний стаж для призначення пенсії за вислугу років.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 липня 2022 року позов задоволено. Стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФУ у Волинській області судові витрати у розмірі 2908,00 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням, йогооскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання бездіяльності відповідача протиправною щодо не призначення пенсії за вислугу років. Окрім того, не погоджується з рішенням суду в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач 17 червня 2021 року звернувся до відповідача про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Листом від 13 серпня 2021 року №0300-0303-8/32973 ГУ ПФУ у Волинській області повідомило, що Списком професій і посад робота на яких дає право на пенсію за вислугу років не передбачені «вальщики лісу». Відтак, призначити пенсію за вислугу років відповідно до пункту «в» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не було підстав. Не погоджуючись із такою бездіяльністю, позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було надано документи, які підтверджують його зайнятість у період з 15 червня 1989 року по 01 серпня 2008 року на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років. Також зазначив, що виходячи із критеріїв, визначених частиною п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2 000,00 грн.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом № 1788-XII.

Відповідно до статті 1 Закону № 1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно пункту «в» статті 55 Закону № 1788-XII право на пенсію за вислугу років мають робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання, - за списком професій, посад і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі; для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим і третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту «б» частини першої статті 13 цього Закону.

Статтею 62 Закону № 1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Порядок) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Згідно з пунктом 3 Порядку застосування Списків №1 і 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України 18 листопада 2005 року № 383 при визначенні права на пенсію за віком па пільгових умовах застосовуються Списки, чинні на період роботи особи. При цьому до пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків.

Право на пільгове пенсійне забезпечення підтверджується відповідно до списку виробництв, цехів, професій та посад, робота на яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та у пільгових розмірах на підставі записів у трудових книжках працівників та уточнюючих довідок. Довідки видаються підприємствами або їхніми правонаступниками на підставі первинних документів про характер дня на роботах, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Відповідно до п. «а» та п. «б» Розділу XXII «Лісозаготівки» робітники Списку №2 виробництв, цехів, професій та посад з важкими умовами праці, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та в пільгових розмірах, затверджених Постановою РМ СРСР №1173 від 22 серпня 1956 року, передбачені посади «Кочегары стационарных электростанций и силовых установок и их помощники, Лебедчики на трелевочных лебедках. Лесорубы. Машинисты сплоточных машин и элеваторов. Машинисты паровозов на вывозке леса и их помощники. Машинисты-крановщики на погрузке лесоматериалов на лесовозных дорогах. Мотористы мотовозов и тепловозов лесовозных дорог, Машинисты трелевочных машин и лебедок. Мотористы бензиномоторных пил и их помощники. Навальщики и звальщики лесоматериалов на верхних складах. Обрубщики сучьев, Строповщики на верхних складах. Стивидоры. Сплотчики, Трактористы на трелевке и вывозке леса. Трелевщики. Тесчики спецсортиментов, Формировщики, переформировщики и расформировщики плотов, Чокеровщики на трелевке и вывозке лесоматериалов, Штабелевщики древесины на складах лесовозных дорог. Шоферы лесовозных автомобилей, Электропильщики и их поморники, Электромеханики стационарных электростанций и силовых установок и их помощники», тобто без відокремлення праці на відповідних складах. Пунктом «б» цього Розділу передбачена посада «Инженерно-технические работники. Десятники, мастера, старшие мастера».

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 583 затверджено список професій і посад працівників підприємств лісової промисловості та лісового господарства, постійно діючих лісопунктів, лісництв, лісозаготівельних дільниць, зайнятих на заготівлі лісу, лісогосподарських роботах, підсочці лісу та лісосплаві, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Згідно затвердженого списку на пенсію за вислугу років мають право, зокрема: Здимщики-збирачі; Звальщики лісу; Водії автомобілів по вивезенню лісу; Лебідчики на трелюванні лісу; Лісоруби; Машиністи-кранівники, зайняті на лісосіках, лісонавантажувальних пунктах, верхніх і проміжних складах; Машиністи з`єднувальних (сортувальних) машин; Машиністи трелювальних машин; Навальники-звальщики лісоматеріалів, зайняті на лісосіках, лісонавантажувальних пунктах, верхніх і проміжних складах; Обрубувачі сучків; Розкряжувальники; Слюсарі по ремонту лісозаготівельного обладнання, зайняті на лісосіках, лісонавантажувальних пунктах, верхніх і проміжних складах; Сортувальники деревини на воді; З`єднувачі плотів; Трактористи на підготовці лісосік, трелюванні та вивезенні лісу; Трелювальники; Формувальники плотів; Чокувальники; Штабелювальники деревини, зайняті на лісосіках, лісонавантажувальних пунктах, верхніх і проміжних складах; Спеціалісти: Майстри, старші майстри, зайняті на лісосіках, лісонавантажувальних пунктах, верхніх і проміжних складах.

Як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 в період з 15 червня 1989 року по 15 січня 1992 року включно працював у Старовижівському міжгосподарському лісгоспі за професією лісоруб, з 16 січня 1992 року по 01 жовтня 1992 року у Старовижівському Держлісгоспі за професією лісоруб, що підтверджується довідкою Волинського обласного управління лісового господарства про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Крім того, з вказаної довідки вбачається, що ОСОБА_1 працював у ДП «Старовижівське лісове господарство» в період з 01 жовтня 1992 року по 01 серпня 2008 року та виконував звалювання дерев, в тому числі сухостійні та інші небезпечні дерева. Спилювання дерева і пеньки у рівень із землею під час виконання підготовчих робіт на прокладання трелювальних волоків, лісовозних вусів до лісосік, улаштуванні лісонавантажувальних пунктів і верхніх лісопромислових складів. Виконував за допомогою бензиномоторних пилок комплекс лісосічних робіт: одиночне звалювання дерев, обрізування гілля, розмічування, розкряжування хлистів та складання сортиментів у штабелі, за професією, посадою звальщик лісу, що передбачена Постановою Кабінету Міністрів України №583 від 12 жовтня 1992 року.

Апеляційний суд зазначає. що відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ, а також за змістом пункту 1 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Приписами пункту 3 Порядку №637 для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з матеріалами справи, а саме з наданої трудової книжки НОМЕР_1 від 20 вересня 1983 року вбачається:

- з 15 червня 1989 року по 01 жовтня 1992 року позивач працював на посаді лісоруба у Старовижівському міжгосподарському лісгоспі, далі перейменовано у Старовижівський Держлісгосп;

- з 01 жовтня 1992 року переведений вальщиком лісу та був звільнений 01 серпня 2008 року.

Однак, відповідач не зарахував до страхового стажу ОСОБА_1 періоди: з 15 червня 1989 року по 01 серпня 2008 року, мотивуючи це тим, що посади «вальщик лісу» немає.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом №58 від 29 липня 1993 року (надалі - Інструкція №58), заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис (пункт 2.6. Інструкції).

Апеляційний суд зазначає, що посадовою особою Старовижівського держлісгоспу допущено описку в назві посади позивача.

На підтвердження того, що він працював на посадах лісоруба та звальщика лісу у спірний період надано довідку Волинського обласного управління лісового господарства про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, довідка від 26 травня 2021 року №01-7/209-1-21, уточнюючу довідку про особливий характер роботи або умови праці необхідні для призначення пільгової пенсії за вислугу років від 11 червня 2021 року №01-7/225-21, яка видана ДП «Старовижівське лісове господарство»

Відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Як вірно вказав суд першої інстанції, Верховний Суд у постановах від 30 вересня 2019 року в справі №638/18467/15-а та від 25 квітня 2019 року в справі №593/283/17 зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду України для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 в справі №687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що факт роботи позивача у лісовій промисловості та лісовому господарстві підтверджується копією трудової книжки, а характер виконуваної роботи підтверджується наказами Старовижівського державного лісгоспу від 16 січня 1992 року№7-к та від 25 вересня 1992 року №56-к.

Таким чином, позивачем було надано документи, які підтверджують його зайнятість у період з 15 червня 1989 року по 01 серпня 2008 року на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років.

Отже, суд першої інстанції правильно вирішив, що позовна вимога позивача в частині визнання протиправною бездіяльності щодо не призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «в» статті 55 Закону № 1788-XII з урахуванням спірних періодів роботи підлягає до задоволення.

Також, визначаючись щодо дати з якої позивачу слід призначити пенсію, слід врахувати, що в прохальній частині позовної заяви позивач просив призначити йому пенсію з дати звернення до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за віком, а томупризначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 необхідно з часу звернення останнього із заявою до пенсійного органу, тобто з 17 червня 2021 року.

Стосовно покликань апелянта стосовно стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.

Позивач також просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.

Як вбачається з матеріалів справи, для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну допомогу адвоката надано такі документи: копії договору про надання правової (правничої) допомоги від 16 вересня 2021 року №51, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Гайдушуком В.М.; додаткову угоду №1 від 16 вересня 2021 року; акт №1 прийому-передачі послуг правової допомоги до договору про надання правової (правничої) допомоги №51 від 16 вересня 2021 року; квитанція до прибуткового касового ордера №32 від 19 листопада 2021 року на суму 3 000,00 грн.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд першої інстанції врахував те, що розгляд цієї справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки ця справа є справою незначної складності; підготовка позовної заяви у справі не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, зокрема, в частині правового обґрунтування з огляду на інші судові справи позивача.

Вважаючи суму заявлену до відшкодування у розмірі 5000 грн. неспівмірною із складністю справи та надмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг, а також оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, а також враховуючи предмет та категорію спору, суті виконаних послуг, та приймаючи до уваги заперечення відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу адвоката, суд першої інстанції вважав, що на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 2000,00 грн.

Таким чином, при вирішенні даного питання, судом першої інстанції враховано критерії реальності витрат та розумності їхнього розміру, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 липня 2022 року в справі №140/14254/21- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. О. Большакова
М. А. Пліш