Справа № 640/18395/22
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2022-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2022 року м. Київ №640/18395/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Офісу Генерального прокурора
провизнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора, у якому просив суд:

- визнати протиправними дії Офісу Генерального прокурора щодо застосування до ОСОБА_1 положень пункту 3 розділу II. Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» як підставу регулювання трудових відносин та зобов`язати утриматись від таких дій;

- визнати протиправним та скасувати наказ Офісу Генерального прокурора від 23 вересня 2022 року № 1875ц;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату у відповідності до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру», починаючи з 23 вересня 2022 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що після поновлення на роботі позивачем було з`ясовано, що його заробітна плата нараховуватиметься відповідачем виходячи з положень постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505. Зокрема, це слідує з листа відповідача від 19 жовтня 2022 року № 21-1597вих-22, наданого на запит представника позивача.

Відповідач вважає, що трудовий договір, який відновився з позивачем, укладений з іншим роботодавцем - Генеральною прокуратурою України, відповідно, заробітна плата працівників такої іншої установи регулюється не Законом України «Про прокуратуру», а наведеною Постановою КМУ від 31 травня 2012 року № 505 до моменту переведення позивача на роботу до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури або його звільнення.

Позивач вважає зазначені дії відповідача щодо нарахування йому заробітної плати на підставі Постанови КМУ від 31 травня 2012 року № 505 протиправними, а тому звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження без виклику сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний термін надати відзив на позов.

Відповідач у своєму відзиві на адміністративний позов заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що розміри посадових окладів, надбавок за класні чини та вислугу років затверджуються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури»" затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури та визначено розміри посадових окладів прокурорів. Законом України № 1697-УІІ визначено нові розміри посадових окладів працівників органів прокуратури. Згідно з частиною другою статті 81 Закону № 1697-УІІ заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за вислугу років, виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» починаючи з 23 вересня 2022 року нарахування та виплата заробітної плати відповідно до вимог цієї статті стосується лише прокурорів, які успішно пройшли атестацію та були переведені до Офісу Генерального прокурора, обласних чи окружних прокуратур, що виключає поширення вказаної норми на спірні правовідносини.

Таким чином, розрахунок заробітної плати позивачу здійснено, виходячи з розмірів посадового окладу, визначеного постановою Кабінету Міністрів України № 505 (зі змінами).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог і, відповідно, відмову у їх задоволенні, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у рішенні від 15 квітня 2021 у справі №826/6203/17, наказом Генерального прокурора України №735-ц від 21 червня 2016 року ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України.

04 січня 2017 року позивача відповідно до пункту 1 статті 40, статті 49-2 КЗпП України попереджено про наступне звільнення із займаної посади у зв`язку із її ліквідацією в штатному розписі Генеральної прокуратури України на підставі наказу Генерального прокурора України № 65-шц від 08 серпня 2016 року. В попередженні про вивільнення також вказано, що з метою подальшого працевлаштування позивачу пропонуються вакантні посади; у випадку надання згоди обійняти одну із запропонованих посад необхідно подати письмову згоду до Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України.

27 січня 2017 року позивач подав письмову заяву про призначення його на вакантну рівнозначну посаду, чим надав згоду на переведення.

Наказом Генерального прокурора України від 11 квітня 2017 року № 373-ц позивача звільнено з посади заступника начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України у зв`язку з реорганізацією органів прокуратури та змінами в організації виробництва та праці відповідно до вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

В подальшому, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року у справі № № 826/6203/17 задоволено позов ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, зобов`язано Генеральну прокуратуру України поновити позивача на посаді заступника начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України, та стягнуто середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1434944,50 грн.

Під час судового розгляду, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» відбулась зміна найменування відповідача з «Генеральна прокуратура України» на «Офіс Генерального прокурора» (без реорганізації).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2021 року рішення суду першої інстанції частково змінено. Поновлено позивача на посаді заступника начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України, та стягнуто середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1395936 грн.

Постановою Касаційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року рішення апеляційного суду залишено без змін.

Наказом відповідача від 23 вересня 2022 року № 1874ц рішення суду про поновлення позивача на роботі було виконане.

Після поновлення на роботі позивачем було з`ясовано, що його заробітна плата нараховуватиметься відповідачем виходячи з положень Постанови КМУ від 31 травня 2012 року №505. Зокрема, це слідує з листа відповідача від 19 жовтня 2022 року № 21- 1597вих-22, наданого на запит представника позивача.

Крім того, одночасно з наказом про поновлення на роботі позивачу було вручено наказ відповідача від 23 вересня 2022 року № 1875ц про скасування надбавки за високі досягнення в праці або за виконання особливо важливої роботи, який також обґрунтований посиланням на Постанову КМУ від 31 травня 2012 року № 505.

Пояснюючи характер трудового договору позивача, відповідач у листі від 19 жовтня 2022 року № 21-1597вих-22 посилається на пункт 3 розділу II. Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», відповідно до якого за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір суд виходив з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

До 14 грудня 2015 року порядок матеріального забезпечення прокурорів визначався статтею 49 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (1991 року).

За змістом наведеної норми, розмір посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років, що є складовими заробітної плати прокурорів, затверджувався Кабінетом Міністрів України.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури визначалась постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» із урахуванням відповідних змін. Постановою Кабінету Міністрів України № 505 було надати право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів . Також передбачено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури», яка набрала законної сили 06 вересня 2017 року, підвищено посадові оклади та надбавки за класний чин прокурорсько-слідчим працівникам.

Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-УІІ набрав чинності 15 липня 2015 року, крім статті 12 (місцеві прокуратури) та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набрали чинності з 15 грудня 2015 року (абзац 3 пункт 1 розділу XII «Прикінцеві положення»). З набранням чинності Законом № 1697-УІІ втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ 1991 року, крім, зокрема, частини першої статті 49, яка втратила чинність з 15 грудня 2015 року (пункт 3 розділу XII «Прикінцеві положення»).

Згідно статті 12 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону. За приписами статті 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-УІІ заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Законом України № 1697-УІІ визначено нові розміри посадових окладів працівників органів прокуратури. Так, частиною третьою статті 81 Закону передбачалось, що посадовий оклад прокурора окружної прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (в подальшому розмір окладу змінювався). Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом прокурора Офісу Генерального прокурора- 1,3.

В подальшому з 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII, яким внесено зміни до частини третьої статі 81 Закону України «Про прокуратуру» та визначено, що посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а в подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX, який набув чинності 25 вересня 2019 року, посадовий оклад був збільшений до 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII Кабінету Міністрів України доручено у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом. Кабінетом Міністрів України на виконання приведених приписів не приведено нормативно-правові акти у відповідність до цього Закону.

Після прийняття Закону України 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» були прийняті ряд законів про Державний бюджет України на відповідний рік, та зокрема Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин».

Так, Законом № 79-VIII доповнений розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, зокрема, пунктом 26, який передбачив, що норми і положення статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною дев`ятою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Аналогічні норми містить частина друга статті 8 Закону України «Про оплату праці».

Згідно статті 13 зазначеного Закону оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Пунктами 1, 18 статті 2 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджет - це план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду; головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.

За змістом статті 22 Бюджетного кодексу України бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головний розпорядник бюджетних коштів, згідно з пунктом 7 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України, здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень та оцінку ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі. Видатки та кредитування Державного бюджету України включають бюджетні призначення, встановлені законом про Державний бюджет України на конкретні цілі, пов`язані з реалізацією програм та заходів згідно із статтею 87 цього Кодексу (частина перша статті 30 Бюджетного кодексу України).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

За приписами статті 89 Закону України «Про прокуратуру» функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України. Згідно статті 90 вказаного Закону фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Статтею 95 Конституції України передбачено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Органи прокуратури здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених законами про Державний бюджет України на відповідний рік. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.

Законом України № 113-ІХ від 19 вересня 2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», який набрав чинності 25 вересня 2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури та внесені зміни до Закону України «Про прокуратуру» 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року, зокрема, замість системи органів прокуратури, яка складається з Генеральної прокуратури України, регіональних та місцевих прокуратур, після проведення атестації прокурорів передбачено побудову нової структури: Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (стаття 7 Закону № 1697-VІІ ), статтею 15 Закону «Про прокуратуру» визначено виключний перелік посад в обласних та окружних прокуратурах.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «При кінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Таким чином, до початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, оплата праці прокурорів здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок був встановлений саме в постанові Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова №505).

Норма пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ є діючою та не визнана неконституційною.

Позивача було звільнено з займаної посади та органів прокуратури з 11 серпня 2017 року.

Таким чином, позивач у період роботи в Генеральній прокуратурі з 21 червня 2016 року по день звільнення 11 серпня 2017 року не мав статусу прокурора обласної/окружної прокуратури та прокурора Офісу Генеральної прокуратури, атестацію не пройшов успішно, а відтак на нього не поширювалося положення норм частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» щодо розмірів посадових окладів прокурора обласної прокуратури. Питання оплати праці таких прокурорів визначались частиною першою статті 49 Закону №1697-VII, а розміри їх посадових окладів були встановлені Постановою КМУ.

З урахуванням викладеного, суд погоджується з доводами відповідача про те, що відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

Тому, дії відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати виходячи з окладів прокурорів, які вказані у частині третій статті 81 Закону № 1697-VІІ у період з 23 вересня 2022 року по день звернення до суду не можуть бути визнані протиправними, оскільки вони відповідали вимогам нормативно-правових актів, які були чинними у зазначений період.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі №640/154/20, де наголосив: « 104. Оскільки, позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, застосуванню підлягають приписи абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

105. Таким чином, положеннями пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження атестації. Відтак застосуванню коефіцієнта підвищення посадового окладу прокурора передує успішне проходження прокурором атестації та прийняття відповідним суб`єктом владних повноважень розпорядчого акту (наказу) щодо призначення чи переведення прокурора на посаду, визначену відповідним штатним розписом.

106. Тож у вимірі обставин цієї справи і чинного законодавчого щодо регулювання організації прокуратури України, середня заробітна плата позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, адже він туди не переводений. Водночас прирівнення посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора (для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку при поновленні на посаді) за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру, суперечить вимогам Закону № 113-ІХ.

107. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 червні 2021 року у справі № 826/17798/14.

108. З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо відмови у задоволенні вимог позивача про застосування коефіцієнтів підвищення посадового окладу прокурора для обрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача.».

Щодо доводів позивача стосовно протиправності не нарахування йому заробітної плати у розмірі, визначеному частиною третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру», з огляду на прийняте Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), то суд зауважує наступне.

26 березня 2020 року Конституційний Суд України прийняв рішення у справі № 6-р/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом другим резолютивної частини рішення встановлено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України та статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Зі змісту наведеної норми слідує, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, якщо інше не встановлено самим рішенням. У рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційним Судом України в рішенні № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року прямо вказано про втрату чинності положеннями закону саме з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 26 березня 2020 року. Натомість спірні правовідносини між сторонами виникли щодо заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем з 11 лютого 2020 року.

Щодо правовідносин між сторонами, які виникли після рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 щодо нарахування та виплати заборгованості по заробітній платі за період з 23 вересня 2022 року по день звернення до суду, то суд вже вище зазначав, що позивач не займав посаду прокурора обласної або окружної прокуратури відповідно до норм Закону №113-IX, положення якого не визнавались неконституційними, відтак нарахування заробітної плати йому здійснено відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №505, на яку відсилає пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ.

Поновлюючи позивача на посаді в органі прокуратури, суд надавав оцінку діям останнього на час звільнення позивача. В той же час, оплата на поновленій посаді не може бути застосована як для прокурорів, що успішно пройшли атестацію.

Суд вважає за необхідне зауважити, що запровадження законодавцем такого механізму реформування органів прокуратури України безперечно є втручанням у приватне життя особи прокурора у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року в аспекті умов проходження публічної служби (професійної діяльності).

Проте, таке втручання у даному конкретному випадку прямо передбачено Законом № 113-IX і переслідує абсолютно легітимну ціль відновлення довіри суспільства до функціонування органів прокуратури України, а тому, за умови чинності цього Закону та відсутності рішення Конституційного Суду України щодо його неконституційності, суд не знаходить підстав для висновку про незабезпечення балансу між публічним інтересом суспільства на формування корпусу прокурорів системи органів прокуратури України та, зокрема, приватним інтересом заявника щодо отримання заробітної плати поза умовами Закону № 113-IX.

У відповідності з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи позивача та відповідача щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку, що в діях відповідача відсутні ознаки протиправності щодо нарахування та виплати заробітної плати в період проходження позивачем служби в органах прокуратури у період з 23 вересня 2022 року по день звернення до суду, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цілому.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, судові витрати відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко