Справа № 480/6588/21
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2022-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 р.Справа № 480/6588/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Макаренко Я.М. ,

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т

представника позивача Бєломар К.О.

представника відповідача Подус А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Сумської міської ради в особі Управління "Центр надання адміністративних послуг у м. Суми" на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.06.2022, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 06.06.22 року по справі № 480/6588/21

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Сумської міської ради в особі Управління "Центр надання адміністративних послуг у м. Суми"

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Виконавчого комітету Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг м. Суми», в якому просив:

- визнати протиправними дії Виконавчого комітету Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг м. Суми» Сумської міської ради про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання від 12.07.2021;

- зобов`язати Виконавчий комітет Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг м. Суми» Сумської міської ради провести зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та одночасно зареєструвати за фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач звернувся до Управління «Центр надання адміністративних послуг м. Суми» Сумської міської ради для зняття з реєстрації місця проживання та одночасно реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , із заявою, до якої було подано у повному обсязі документи, передбачені постановою КМУ від 02.03.2016 №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» (далі - Правила) та вимогами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон).

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01.0.2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Сумської міської ради в особі Управління "Центр надання адміністративних послуг м. Суми" Сумської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії Виконавчого комітету Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг м. Суми» Сумської міської ради про відмову ОСОБА_1 в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання.

Зобов`язано Виконавчий комітет Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг м. Суми» Сумської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.07.2021 року про зняття з реєстрації місця проживання, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що з 09.06.2006 року, громадяни, які визнані військо лікарськими комісіями непридатними до військової служби в мирний обмежено придатними у воєнний час підлягали зняттю з військового обліку.

Натомість Наказом МО України № 24 від 15.01.2015 року були внесені зміни в Настанову затвердженої наказом МО України № 35 від 22.01.2002р, згідно яких категорія «непридатні до військової служби в мирний час, обмежено придатні у воєнний час» - підлягають взяттю на військовий облік.

Таким чином, з 15.01.2015 року громадяни, які визнані військ лікарськими комісіями непридатними до військової служби в мирний обмежено придатними у воєнний час повинні перебувати на військовому обліку.

МО України 11.04.2018 року видає наказ № 156 «Про визнання таким що втратив чинність наказ МО України № 35 від 22.01.2002 року.

У зв`язку з зазначеним, взяття на військовий облік здійснюється згідно Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 921, яка передбачає, що категорія «непридатні до військової служби в мирний час, обмежено придатні у воєнний час» - підлягають взяттю на військовий облік.

Однак, на переконання представника відповідача, суд першої інстанції не врахував вищевказані матеріального права, у зв`язку з чим прийняв незаконне рішення.

Позивач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними, тому що прийняття рішення щодо взяття на військовий облік, зняття з нього чи виключення з військового обліку позивача належить до компетенції відповідному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки.

Разом з тим, позивач разом із зазначеною заявою надав відповідачу військово-обліковий документ із позначкою ІНФОРМАЦІЯ_1 (на даний час ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про зняття з військового обліку та відповідачем не зазначено про наявність сумніву щодо вказаної позначки.

На переконання позивача, оскільки доводи апеляційної скарги відповідача є необгрунтованими, отже рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а рішення суду першої інстанції без задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції в режимі відеоконференції підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача, в судовому засіданні апеляційної інстанції в режимі відеоконференції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 12.07.2021 ОСОБА_1 , звернувся до Управління «Центр надання адміністративних послуг м. Суми» Сумської міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання (а.с. 9). До заяви було додано: паспорт громадянина України; квитанцію про сплату адміністративного збору; правовстановлюючі документи на житло за адресою: АДРЕСА_3 ; військовий квиток серія НОМЕР_1 , виданий ІНФОРМАЦІЯ_3 04.10.2011.

За результатами розгляду зазначеної заяви позивачу було відмовлено в знятті з реєстрації місця проживання з підстав відсутності відомостей про військовий облік, відповідно до Постанови КМУ від 07.12.2016 № 921 від 01.12.2018 та змін до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Не погодившись із таким діями відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані дії щодо відмову в знятті з реєстрації місця проживання позивача, вчинені поза межами повноважень, що надані відповідачу законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1382-IV) громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

За приписами статті третьої зазначеного Закону, зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Статтею 7 Закону № 1382-IV, визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Разом із заявою особа подає: документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Статтею 9-1 Закону № 1382-IV визначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.

Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів встановлено Правилами реєстрації місця проживання та Порядком передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (далі - Правила).

Пунктами 3-4 Правил передбачено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання.

Пунктом 11 Правил передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо:

- особа не подала необхідних документів або інформації;

- у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними;

- звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Відповідно до пункту 26 Правил, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11.

Разом із заявою особа подає:

- документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження;

- квитанцію про сплату адміністративного збору;

- військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Відповідно до п.27 Правил, працівник органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг перевіряє належність документа, до якого вносяться відомості про місце проживання, особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття з реєстрації місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття з реєстрації місця проживання, про що зазначений працівник робить відповідний запис у цій заяві.

Працівник органу реєстрації у день звернення особи (її представника) або в день отримання документів від центру надання адміністративних послуг, представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, посадової особи виконавців послуг з управління (утримання) багатоквартирного будинку (гуртожитку), об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельного кооперативу, управителя багатоквартирного будинку, зокрема: приймає рішення про зняття з реєстрації або про відмову у знятті з реєстрації місця проживання особи.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25 березня 1992 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною ч. 9 ст. 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Частинами 1-5 ст. 33 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Загальне керівництво роботою, пов`язаною з організацією та веденням військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, контроль за станом цієї роботи в центральних та місцевих органах виконавчої влади, інших державних органах (крім Служби безпеки України та Служби зовнішньої розвідки України), органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від підпорядкування і форми власності здійснює Генеральний штаб Збройних Сил України. Функціонування системи військового обліку забезпечується органами Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Національної поліції України, Державного бюро розслідувань, центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, правоохоронними органами спеціального призначення, місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування.

Військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.

Військовий облік військовозобов`язаних та резервістів за призначенням поділяється на загальний і спеціальний.

Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст.34 Закону №2232-ХІІ, персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Частиною 6 ст.37 Закону №2232-ХІІ визначено, що виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, зокрема, які: 3) визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку.

Відповідно до ч.2 ст.38 Закону №2232-ХІІ, органи реєстрації місця проживання чи перебування осіб (крім випадків, передбачених Кабінетом Міністрів України) зобов`язані здійснювати реєстрацію за місцем проживання або перебування чи зняття з реєстрації призовників, військовозобов`язаних та резервістів лише в разі наявності в їхніх військово-облікових документах позначок відповідних районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України відповідно про зняття з військового обліку або про перебування на військовому обліку за місцем проживання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2016 р. № 921 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, який визначає механізм організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі - військовий облік) центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад та виконавчими апаратами районних, обласних рад (далі - державні органи), військовими комісаріатами, військовими частинами, підприємствами, установами, організаціями та закладами освіти незалежно від їх підпорядкування та форми власності (далі - підприємства, установи та організації) (далі Порядок №921, в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 15 вказаного Порядку №921 визначено, що військовий облік здійснюється з урахуванням встановлених в Україні правил реєстрації місця проживання фізичних осіб, організовується і безпосередньо ведеться державними органами, а також підприємствами, установами та організаціями, в яких призовники і військовозобов`язані працюють (навчаються).

Згідно п. 18 Порядку №921, взяттю на військовий облік військовозобов`язаних державними органами, підприємствами, установами та організаціями, зокрема, підлягають:

- громадяни, придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час, які не досягли граничного віку перебування в запасі Збройних Сил;

Відповідно до п.58 зазначеного Порядку, органи, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб:

- здійснюють реєстрацію (зняття з реєстрації) місця проживання призовників і військовозобов`язаних лише в разі наявності в їх військово-облікових документах позначок районних (міських) військових комісаріатів про зняття з військового обліку або перебування на військовому обліку за місцем проживання (додаток 15);

- надсилають щомісяця до 5 числа до районних (міських) військових комісаріатів повідомлення про реєстрацію (зняття з реєстрації) місця проживання призовників і військовозобов`язаних (додаток 16);

- повідомляють про місце перебування зареєстрованих призовників і військовозобов`язаних на запити районних (міських) військових комісаріатів (додаток 17);

- надають районним (міським) військовим комісаріатам допомогу у прийнятті призовників і військовозобов`язаних на військовий облік, здійснення контролю за виконанням ними правил військового обліку та виявлення призовників і військовозобов`язаних, які порушують зазначені правила. Повідомлення про виявлення таких осіб надсилаються до районних (міських) військових комісаріатів.

З матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що позивачем разом із заявою про зняття з реєстрації місця проживання було надано, зокрема, військовий квиток серія НОМЕР_1 , виданий ІНФОРМАЦІЯ_3 04.10.2011, у якому наявна відмітка Сумського ОМВК про зняття з військового обліку, також зазначено, що позивач постановці на військовий облік не підлягає. (а.с. 14-17).

Разом з тим, аналізуючи наведені норми права, колегія суддів вважає, що в даному випадку прийняття рішення щодо взяття на військовий облік, зняття з нього чи виключення з військового обліку позивача належить до компетенції відповідному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки.

Натомість органам, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб належить обов`язок надсилання щомісяця до 5 числа до районних (міських) військових комісаріатів повідомлення про реєстрацію (зняття з реєстрації) місця проживання призовників і військовозобов`язаних.

Отже, позивач разом із зазначеною заявою надав відповідачу військово-обліковий документ із позначкою ІНФОРМАЦІЯ_1 (на даний час ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про зняття з військового обліку та відповідачем не зазначено про наявність сумніву щодо вказаної позначки.

Враховуючи зазначене, колегія суддів доходить висновку, що оскаржувані дії щодо відмову в знятті з реєстрації місця проживання позивача, вчинені поза межами повноважень, що надані відповідачу законодавством.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправними дії Виконавчого комітету Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг м. Суми» Сумської міської ради про відмову позивачу в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання від 12.07.2021 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, слід зазначити, що норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правил реєстрації місця проживання містять декілька підстав для прийняття рішення про відмову у знятті з реєстрації місця проживання.

Проте, в даній справі судом досліджувалося лише питання щодо наявності відомостей про військовий облік позивача, оскільки саме ці обставини стали підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

При цьому судом не надавалася оцінка іншим документам наданим позивачем до заяви про зняття з реєстрації місця проживання та копії цих документів не були додані позивачем до позову.

Отже, суд не може перебирати на себе повноваження органу, що здійснює реєстрацію місця проживання фізичних осіб та надавати оцінку іншим документам позивача, наданим разом із відповідною заявою.

Враховуючи наведене, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що для належного та ефективного захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати Виконавчий комітет Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг м. Суми» Сумської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.07.2021 про зняття з реєстрації місця проживання, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.06.2022 року по справі № 480/6588/21 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Щодо заявленої у відзиві на апеляційну скаргу вимоги про розподіл судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з апеляційним розглядом справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно із п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції представником позивача було надано до суду: засвідчену копію договору про надання правничої допомоги від 23.11.2022 р., копію акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги №21/22 від 23.11.2022 року датований 25.11.2022 року, копію рахунку №1 від 25.11.2022, копію посвідчення адвоката та копію ордеру про надання правової допомоги у Другому апеляційному адміністративному суді.

Відповідно до п. 3 Договору про надання правової допомоги №21/22 від 23 листопада 2022 року за надання адвокатом правничої допомоги за цим договором, що вказана у пункті 1 договору, клієнт оплачує адвокату гонорар (винагороду) з розрахунку олна година роботи адвоката становить 500 грн, участь у судовому розгляді справи складає 1000 грн./судодень.

Так, в акті наданих послуг від 25.11.2022 зазначено, що адвокатом надавалися такі послуги, як ознайомлення та аналіз апеляційної скарги (1 год.), ознайомлення та аналіз оскаржуваної постанови (0,5 год.), пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах (2 год.), пошук та аналіз нормативно-правових актів, посилання на які містяться в апеляційній скарзі (1,5 год.), складання відзиву на апеляційну скаргу (8 год.)., фактичні витрати на копіювання, друк та надсилання документів, загальна вартість наданої правничої допомоги становить 6500 гривень.

В матеріалах справи відсутні докази подання відповідачем заперечень з приводу заявленого до відшкодування розміру судових витрат, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції.

Проте, колегія суддів вивчивши надані представником позивача, в обґрунтування адвокатських витрат документи, дійшла висновку щодо неспівмірності обгрунтованості стягнення з відповідача правничої допомоги у розмірі 6500 гривень для підготовки цієї справи до розгляду у суді апеляційної інстанції.

Законодавство, яким регулюється спір у справі, документи та доводи, якими позивач обґрунтовував свою позицію, написання відзиву та участь в одному судовому засіданні в режимі відеоконференції, тобто, підготовка цієї справи не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, стягнення адвокатських витрат у зазначеній позивачем сумі (6500 грн.) не відповідає критеріям розумності, співрозмірності та справедливості та становить надмірний тягар для відповідача.

Враховуючи наведені вище обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, колегія суддів вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за складення відзиву на апеляційну скаргу відповідача та участь в одному судовому засіданні є значно завищеними та такими, що підлягають зменшенню.

Дійсно, представником позивача в акті наданих послуг від 25.11.2022 зазначено, що для складання відзиву на апеляційну скаргу адвокатом було витрачено 8 годин часу.

Колегія суддів критично оцінює співмірність розміру судових витрат, пов`язаних із наданням адвокатом послуги, оскільки доводи й позиція сторін протягом усього часу розгляду справи не змінювалися, а доводи відзиву на апеляційну скаргу не відрізняються від доводів позовної заяви.

Таким чином, враховуючи, що правова позиція позивача у суді апеляційної інстанції не змінювалась, адвокатом лише надано відзив на апеляційну скаргу відповідача та участь адвоката в одному судовому засіданні в режимі відеоконференції, отже підготовка цієї справи в суді апеляційної інстанції не вимагала великого обсягу аналітичної й технічної роботи, - з огляду на що зазначена сума розміру таких витрат підлягає зменшенню з 6500 грн. до 3500 грн.

Отже, проаналізувавши зроблені представником позивача розрахунки, виходячи із загальних засад законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зменшення заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу, які понесені позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та вважає, що на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат на правничу допомогу у розмірі 3500 гривень, які, на переконання колегії суддів, є достатніми та співмірними з обсягом наданих ним послуг.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Сумської міської ради в особі Управління "Центр надання адміністративних послуг у м. Суми" залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.06.2022 по справі № 480/6588/21 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Сумської міської ради (м-н Незалежності, 2, м. Суми, 40030, )..

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя З.О. Кононенко
Судді О.М. Мінаєва Я.М. Макаренко
Повний текст постанови складено 15.12.2022 року