Справа № 420/15213/22
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2022-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф. розглянувши в порядку спрощеного провадження у письмовому провадженні, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Одеській області про поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулась в суд з адміністративним позовом до ГУНП в Одеській області (далі відповідач) в якому просить суд скасувати наказ № 497 о/с від 14.03.2022 року про звільнення з посади з та поновити на роботі.

Ухвалою суду від 28.10.2022 року позивачці поновлено строк звернення до суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що з листопада 2021 року працювала на посаді інспектора служби « 102» управління ГУНП в Одеській області. 05 березня 2022 року стався серцевий напад, отримала медичну допомогу по телефону через сімейного лікаря без отримання лікарняного листа. Погіршився психологічний стан неповнолітньої доньки внаслідок агресії Російської Федерації проти України, що стало причиною виїзду за кордон. Про свій стан та виїзд за кордон у телефонному режимі повідомила керівництво та отримала на це згоду. Після поліпшення психологічного стану повернулась з Республіки Молдова 25.03.2022 року, а 12.04.2022 року стало відомо про звільнення за прогули. Вважає таке звільнення протиправним, оскільки має право на отримання відпустки без збереження заробітної плати та виїзд за кордон в період воєнного стану. Про це зазначила надаючи письмове пояснення, щодо вчинених прогулів.

Від ГУ НП в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнали та зазначили, що ОСОБА_1 з 06.03.2022 року припинила виходити на роботу, жодних заяв про надання відпустки чи медичних документів про її стан здоров`я чи дитини не надавала, нікого про виїзд за кордон не попереджала. Тобто, не виходила на роботу без поважних причин, що стало підставою для звільнення. Пояснення надане 09.03.2022 року по факту прогулів не є заявою про надання відпустки.

Судом встановлені такі обставини по справі.

ОСОБА_1 з 12.11.2021 року була прийнята на роботу до ГУНП в Одеській області інспектором 1 категорії відділу служби « 102» управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування.

З 06.03.2022 року припинила виходити на роботу, оскільки з 5.03.2022 року виїхала за кордон в Республіку Молдова.

У зв`язку з проведенням перевірки по факту вчинених прогулів з 06.03.2022 року надала письмові пояснення 09.03.2022 року в яких зазначила про погіршення стану здоров`я в результаті серцевого нападу, погіршення психологічного стану її та дитини та повідомила про перебування за кордоном. У цих же поясненнях просила надати відпустку за власний рахунок. (а.с.7)

Наказом начальника ГУНП в Одеській області від 14.03.2022 року № 497 о/с ОСОБА_1 звільнена з роботи за п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул з 14.03.2022 року.

Вищенаведені обставини сторони не спростовують і виклали їх у своїх заявах по суті практично ідентично.

Позивачка не спростовує факту відсутності на роботі з 06.03.2022 року, але зазначає про поважність причин та вважає, що її пояснення фактично є заявою про надання відпустки, що відповідає приписам ч.3 ст.12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ від 15.03.2022 року (далі Закон №2136-ІХ), а тому відповідач не мав права не надати їй відпустку без збереження заробітної плати.

Відповідач зазначає, що заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати в розумінні ч.3 ст. 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» позивачка не подавала, а зазначила про це лише у письмових поясненнях від 09.03.2022 року при проведенні перевірки по факту вчинених прогулів з 06.03.2022 року. Вказують, що пояснення не є заявою про відпустку.

Дослідивши позиції сторін викладені у їх заявах по суті, оцінивши надані докази та враховуючи приписи діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачка вчинила прогули без поважних причин з 06.03.2022 року, а наведені нею обставини щодо стану здоров`я та психологічного стану її і доньки не підтверджуються жодними доказами.

До таких пояснень суд відноситься критично, оскільки посилаючись на погіршення стану здоров`я, безрезультатні виклики швидкої допомоги та серцевий напад який ніби стався 05.03.2022 року це не стало перешкодою для виїзду за кордон до Республіки Молдова вже 06.03.2022 року перебуваючи в такому критичному стані.

Суд зазначає, що при такому фізичному та психологічному стані, який дозволив позивачці виїхати за кордон, вона мала можливість у спосіб передбачений законом повідомити відповідача про свої наміри тимчасово припинити виконання посадових обов`язків чи про надання відпустки в день виїзду, або до нього.

Такі дії ОСОБА_1 не вчинила, тому у відповідача були наявні всі підстави розглядати факт відсутності на роботі як прогули та у порядку визначеному законодавством відібрати у позивачки письмові пояснення по вказаним обставинам.

Суд зазначає, що як наведені у поясненні причини невиходу на роботу, так і ті, що зазначені у позовній заяві не є поважними причинами не тільки по своїй суті, а і у зв`зку з тим, що вони не підтверджуються жодними доказами.

Слід зазначити, що після введення в Україні воєнного стану з 24.02.2022 року у м. Одесі не було припинено роботу жодної державної установи, правоохоронних органів, комунальних закладів в тому числі і медичних, а припинення роботи електронної бази видачі лікарняних листів не є припиненням надання медичної допомоги чи перешкодою для отримання відповідних довідок, документів не в електронному вигляді для підтвердження непрацездатності громадян. Тому суд критично ставиться до наведених позивачкою обґрунтувань щодо фіксації належними та допустимими доказами своєї хвороби та неможливості прибути на роботу.

Суд повністю погоджується з посиланням відповідача на те, що пояснення позивачки в яких вона після вчинених прогулів та проведення перевірки просить надати їй відпустку не є заявою про відпустку.

Системний аналіз норм Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 р. №504/96-ВР, ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 р. № 2136-ІХ, дають підстави прийти суду до висновку, що чинне законодавство не зобов`язує працівника подавати заяву, якщо він йде у відпустку в обумовлений у графіку відпусток термін. У такому разі підставою для видання наказу про відпустки буде затверджений графік відпусток. Проте, якщо працівник (за погодженням із роботодавцем) бажає піти у щорічну відпустку в інший, ніж обумовлено графіком відпусток, час або піти у відпустку без збереження заробітної плати то він має обов`язково подати відповідну заяву на ім`я керівника підприємства.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки".

Змістовний аналіз вказаної норми дає підстави зазначити, що така відпустка надається за угодою сторін і потребує подання відповідної заяви та наказу про надання, або може бути відмовлено у наданні такої відпустки за наявності відповідних правових обґрунтувань.

Оскільки позивачка такої заяви не подавала, а пояснення не є заявою про надання відпустки, суд відхиляє її обґрунтування з цього приводу.

Крім того слід зазначити, що позивачка була звільнена 14.03.2022 року тобто ще до прийняття та вступу в силу Закону №2136-ІХ на який ОСОБА_1 посилається обгрунтовуючи позовні вимоги.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

На виконання вимог частини другої статті 77 КАС України, відповідачами доведено належними та допустимими доказами правомірность їх рішення.

Натомість, позивачем не було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені спростовані.

У підсумку, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. 242- 246 КАС України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГУНП в Одеській області про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Попов В.Ф.