Справа № 120/6178/22
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

30 листопада 2022 р. Справа №120/6178/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Крапівницької Н.Л.,

секретаря судового засідання: Копчинської Ю.В.,

за участю представників сторін

позивача: Міщенко А.Г.,

відповідача: Борщевської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказів та зобов`язання вчинити дії, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 117 від 06.07.2022 про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу Законів про працю України. Також позивач вказує на протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не прийняття рішення у формі наказу про нарахування та виплату компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 10.08.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.09.2022. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подачу відзиву на позовну заяву.

05.09.2022 представником позивача подано клопотання про зупинення провадження у справі.

В підготовче судове засідання 07.09.2022 представник відповідача не з`явився. В судовому засіданні оголошено перерву до 29.09.2022.

20.09.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення позову. Зазначив, що оскільки ОСОБА_1 у період з 18.06.2022 по 21.06.2022 був відсутній на роботі без поважних причин, про неможливість прибуття вчасно командуванню військової частини НОМЕР_1 не повідомляв, вважає, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 №117 від 06.07.2022, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу закону про працю України (у зв`язку з відсутністю позивача на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин 20.06.2022), видано на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Крім того відповідач також заперечив щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з призовом за штатами військового часу на військову службу за мобілізацією.

Крім того, відповідачем 20.09.2022 також подано заперечення на клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

В судовому засіданні 29.09.2022 оголошено перерву з метою надання часу позивачу для ознайомлення із матеріалами справи. Наступне судового засідання призначено на 04.10.2022.

Ухвалою суду від 04.10.2022, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

Крім того, в судовому засіданні 04.10.2022 зобов`язано відповідача надати до суду табель обліку робочого часу ОСОБА_1 та оголошено перерву до 17.10.2022.

Ухвалою суду від 17.10.2022 відкладено розгляд справи на 07.11.2022.

Ухвалою суду від 07.11.2022, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 14.11.2022.

В судовому засіданні 14.11.2022 позивач та його представник підтримали вимоги даного позову, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві.

Представник Військової частини НОМЕР_1 в судовому засіданні заперечила щодо задоволення даного позову, посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні 14.11.2022 оголошено перерву. Наступне судове засідання призначено на 21.11.2022.

В судовому засіданні 21.11.2022 оголошено перерву. Наступне судове засідання призначено на 30.11.2022.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 до 09.10.2018 проходив дійсну військову службу та був звільнений з військової служби у запас, з виключенням з списків військової частини з 12.10.2018, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" з правом носіння військової форми одягу (Наказ Командира військової частини НОМЕР_2 від 09.10.2018 за №194 та Наказ Начальника Генерального штабу-Головнокомандувача ЗСУ від 21.09.2018 за №513).

Під час звільнення з діючої військової служби, позивач 18.10.2018 отримав Мобілізаційний припис (ОР-1) та Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 09.10.2018 за №194 був зарахований до оперативного-резерву першої черги військової частини НОМЕР_2 (штаб Повітряних сил України) з внесенням відповідних записів в військовий квиток позивача.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №167 від 23.10.2018 ОСОБА_1 прийнято на роботу та з 26.10.2018 призначено на посаду штурмана-інструктора відділу контролю з підготовки пошуково-рятувальних сил.

В подальшому, відповідно до клопотання тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_3 №175/19/189/19 від 01.02.2022, з метою надання допомоги у виконанні заходів бойової підготовки та виконання польотів в якості інструктора на літаку Су-27УБ, а також відновлення навичок льотного складу за метеорологічними умовами при встановленому мінімумі погоди та видами льотної підготовки працівник Збройних Сил України старший інструктор-пілот відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 згідно наказів командира військової частини НОМЕР_4 №18 від 31.01.2022 та №27 від 11.02.2022 в період з 01.02.2022 та до виконання був відряджений до військових частин НОМЕР_5 та A1356.

Під час перебування позивача у відрядженні відповідно до вищезазначених наказів командира військової частини НОМЕР_4 , з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан.

Так, судом встановлено, що з початком загальної мобілізації в Україні, 01.03.2022 тимчасово виконуючий обов`язки командира Військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) видав наказ №48, пунктом 1.16 якого полковника ОСОБА_1 - старшого льотчика авіаційної ланки авіаційної ескадрильї зарахував до списків особового складу військової частини НОМЕР_6 , на всі види забезпечення та призначив на посаду за штатами воєнного час.

В подальшому, з метою уточнення причин та умов, що сприяли призову на військову службу за мобілізацією 01.03.2022 року до військової частини НОМЕР_6 ОСОБА_1 , командиром військової частини НОМЕР_6 призначено службове розслідування. Про що видано відповідний наказ №130 від 13.05.2022.

В ході проведеного службового розслідування комісією було встановлено, що старший льотчик авіаційної ланки авіаційної ескадрильї військової частини НОМЕР_6 полковник ОСОБА_1 для призову на військову службу по мобілізації не звернувся до комплектуючого ТЦК та СП, керівному складу та і посадовим особам відділення персоналу військової частини НОМЕР_6 інформацію про своє дійсне перебування на посаді працівника Збройних Сил України не надав.

За наведених обставин, комісія дійшла висновку, що відповідні неправомірні, на переконання сторони відповідача, дії ОСОБА_1 призвели до його призову на військову службу по мобілізації та одночасного (з 01.03.2022) перебування останнього на посаді працівника ЗСУ - старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів військової частини НОМЕР_1 , що є порушенням ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Виходячи з вищевикладеного, комісія запропонувала, з метою приведення до вимог нормативно-правових актів та недопущення нанесення збитків державі, скасувати пункт 1.16 наказу командира військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) від 01.03.2022 №48 щодо призову на військову службу по мобілізації полковника ОСОБА_1 та інші накази, які набули чинності у зв`язку призовом його на військову службу по мобілізації.

Результати службового розслідування оформлено актом від 10.06.2022.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_6 (з основної діяльності) від 17.06.2022 №48, командир військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) видав наказ №169 від 17.06.2022 про скасування пункту 1.16 наказу командира військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) від 01.03.2022 №48 щодо зарахування до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та призначення на посаду за штатами воєнного часу полковника ОСОБА_1 .

На думку позивача, маючи право на повний розрахунок грошового забезпечення в день звільнення (виключення зі списків частини) та на наступний день після звільнення, останній отримав припис щодо вибуття з військової частини та воїнські перевізні документи (вимогу) через подання 17.06.2022, 18.06.2022 заяв на Командира військової частини НОМЕР_6 .

Як зазначив позивач у позовній заяві, 18.06.2022 було не робочим днем для працівників та службовців фінансової частини військової частини НОМЕР_6 , а наступним робочим днем після звільнення був понеділок 20.06.2022. При цьому, прибувши до військової частини НОМЕР_1 позивач 21.06.2022 подав заяву, про те що він проходив військову службу з 01.03.2022 до 17.06.2022 та готовий приступити до виконання обов`язків працівника у даній військовій частині.

Водночас, від ТВО начальника відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів ОСОБА_2 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт щодо відсутності ОСОБА_1 20.06.2022 на робочому місці як працівника, про що складено колегіальний Акт від 20.06.2022 №1 про відсутність на роботі працівника ЗСУ ОСОБА_1 .

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.06.2022 №3, проведено службову перевірку щодо обставин порушення виконавської та трудової дисципліни та відібрано у ОСОБА_1 пояснення.

Відповідно до висновків, викладених у доповідній записці від 01.07.2022 за вх. АІ 134 №493, ОСОБА_1 без попереднього його звільнення з посади працівника ЗСУ, не підлягав мобілізації на військову службу. Крім того, оскільки ОСОБА_1 вибув з військової частини НОМЕР_6 17.06.2022, а до військової частини НОМЕР_1 прибув лише 21.06.2022 не доповівши безпосередньому начальнику про неможливість прибуття вчасно, службовою перевіркою встановлено відсутність ОСОБА_1 на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Також зазначено, що одночасне отримання заробітної плати як працівник та як військовослужбовця мають ознаки кримінального правопорушення за ст.190 Кримінального Кодексу України, а саме шахрайства за діями позивача.

Так, за підсумками службової перевірки, командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято оскаржуваний у цій справі наказ від 06.07.2022 №117 про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 06.07.2022 відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи звільнення з посади інструктора в статусі працівника ЗСУ з підготовки льотного складу ЗСУ із застосуванням учбової та бойової техніки незаконним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд насамперед виходить з того, що звільнення позивача із займаної посади відбулося за п.4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, тобто у зв`язку з прогулом (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначені підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З системного аналізу п. 4 ст. 40 КЗпП України можна дійти висновку, що не може вважатися прогулом відсутність на роботі з поважних причин.

При цьому суд зауважує, що у разі, якщо працівник обґрунтовує невихід на роботу поважними причинами, оцінка таких причин на предмет поважності повинна виходити з того, що ці причини мають бути істотними, тобто такими, які перешкоджають явці на роботу і не можуть бути усунені самим працівником.

Згідно з положеннями ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Суд зазначає, що окрім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Так, поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

При цьому, чинним законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати наявні у справі докази.

Згідно із п. а ч.2 ст. 9 Міжнародної організації праці № 158 Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №3933-ХІІ від 04.02.1994, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

Так, згідно висновків викладених у доповідній записці від 01.07.2022 за вх. АІ 134 встановлено, що позивач був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин 20.06.2022.

Поряд із цим, обґрунтовуючи вимоги даного позову, позивач зазначив, що дійсно з 17.06.2022 його було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_6 . Додатково позивач 17.06.2022 звернувся з заявою до командира військової частини НОМЕР_6 в якій просив оформити припис щодо вибуття з військової частини НОМЕР_6 та постановки на військовий облік за мобілізацією «ОР-1» по місцю мешкання ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка була зареєстрована військовою частиною НОМЕР_6 - 18.06.2022.

При цьому, 18.06.2022 було не робочим днем для працівників та службовців фінансової частини військової частини НОМЕР_6 , а наступним робочим днем після звільнення був понеділок 20.06.2022.

Крім того, 20.06.2022 (в перший робочий день після виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_6 ) останній звернувся до командира військової частини НОМЕР_6 із заявою щодо оформлення перевізних документів залізничним транспортом для вибуття за місцем мешкання (м. Вінниця).

21.06.2022 командир військової частини НОМЕР_6 повідомив позивача листом №686 про відсутність правових підстав для виготовлення перевізних документів.

Цього ж дня, позивач прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявою від 21.06.2022 доповів командиру військової частини НОМЕР_1 про прибуття з відрядження. Дані обставини підтверджуються наявною у матеріалах справи копією посадочного квитка з м. Миргород з відміткою про дату та час відправлення « 20.06.2022 о 23:19» та датою і часом прибуття до м. Вінниці « 21.06.2022 о 06:39».

Із наведеного вище слідує, що позивач, маючи намір отримати перевізні документи, звернувся із відповідною заявою (в перший робочий день після виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_6 ) до командира військової частини НОМЕР_6 . Натомість, отримавши відмову у видачі відповідних перевізних документів, останній того ж дня прибув до військової частини НОМЕР_1 .

Наведене вище свідчить про існування обставин, які перешкоджали позивачу прибути до військової частини НОМЕР_1 саме 20.06.2022, адже останній був переконаний у тому, що для вибуття до військової частини НОМЕР_1 йому необхідно отримати перевізні документи у військовій частині НОМЕР_6 .

Втім, як уже було зазначено судом вище, отримавши відмову від командира військової частини НОМЕР_6 , останній того ж дня прибув до місця свої роботи (військова частина НОМЕР_6 ).

Крім того, матеріали справи містять табель обліку робочого часу позивача за лютий-липень 2022, в яких наявна відмітки «І» - за 20.06.2022.

Наказом Державного комітету статистики України №489 від 05.12.2008 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» затверджено та введено в дію з 1 січня 2009 року типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій, зокрема: "Табель обліку використання робочого часу".

Відповідно до умовних позначень, які використовуються під час ведення табелів обліку робочого часу, буквеним кодом «І» відмічається неявка працівника з інших причин.

Цими ж умовними позначеннями визначено, що прогул працівника відмічається буквеним кодом «ПР».

В даному ж випадку, заперечуючи проти задоволення вимог даного позову, представник відповідача зазначив, що 20.06.2022 мав місце прогул.

Втім, в табелі обліку робочого часу позивача 20.06.2022 відмічено буквеним кодом «І», що свідчить про його неявку з інших причин.

Наведені вище обставини ставлять під сумнів твердження відповідача про те, що позивачем не повідомлялись причини неприбуття на робоче місце 20.06.2022, адже у такому випадку в табелі обліку робочого часу відповідний день мав бути відмічений буквеним кодом «ПР», а не «І».

Також в судовому засіданні було з`ясовано, що по прибуттю 21.06.2022 на робоче місце у військову частину НОМЕР_1 позивача не було ознайомлено з рапортом від 20.06.2022 ТВО начальника відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів про те, що останній 20.06.2022 не з`явився на роботу та з Актом про відсутність на роботі працівника ЗС України Журавльова С.І. Відповідні обставини не заперечуються відповідачем.

Також, під час вирішення даної справи слід враховувати, що позивач згідно наказів командира військової частини НОМЕР_1 , будучи працівником ЗСУ, був відряджений до військових частин НОМЕР_6 (АДРЕСА_2), НОМЕР_7 ( АДРЕСА_1 ), з метою виконання польотів в якості інструктора строком до виконання поставлених задач.

Після введення Президентом України на всій території України воєнного стану та оголошення мобілізації, позивач, будучи високопрофесійним бойовим льотчиком з великим обсягом виконаних завдань та підготовки висококласних фахівців льотного складу Повітряних сил ЗСУ та перебуваючи в резерві, виявив бажання виконати свій конституційний обов`язок встановлений ст. 65 Конституції України, та був призваний по мобілізації на військову службу до в/ч НОМЕР_6 , свідченням чого є прийнятий ТВО командира в/ч НОМЕР_6 наказ №48 від 01.03.2022, п. 1.16 якого полковника ОСОБА_1 - старшого льотчика авіаційної ланки авіаційної ескадрильї зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_6 , на всі види забезпечення та призначено на посаду за штатами воєнного часу.

Таким чином, оскільки з 24.02.2022 в Україні ведуться активні бойові дії та оголошено загальну мобілізацію, зважаючи на те що позивач є високопрофесійним бойовим льотчиком, суд критично оцінює посилання відповідача, як на підставу для звільнення відсутність його на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Визначаючи справедливий баланс між правом особи на безпечне для життя і здоров`я довкілля та правом на справедливий суд, слід зазначити про пріоритет природного права особи на життя та безпечне довкілля, яке визнається всіма цивілізованими народами й націями та є загальним спадком європейської правової традиції, позитивний обов`язок щодо забезпечення якого на території України покладено на Державу Україна. Так, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 1 Конституції України).

Суд зазначає, що невихід позивача на роботу під час ведення воєнних дій і пов`язаних із ними обставин не може мати наслідок звільнення за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП за підставою «прогул».

Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя та здоров`я таких працівників та їхніх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин, у такому разі за працівниками зберігаються робоче місце й посада.

Суд наголошує на тому, що звільнення особи з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав звільненої особи.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у зв`язку з незаконним звільненням, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, належним правовим способом захисту порушених прав позивача у зв`язку з незаконним звільненням є його поновлення на посаді старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів військової частини НОМЕР_1 з 06.07.2022.

При цьому, суд враховує правову позицію, наведену у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 в справі № 821/3795/15-а.

У пунктах 46-48 зазначеної постанови Верховний Суд дійшов висновку, що за приписами частини першої статті 235 КЗпП України на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі (незалежно від скорочення посади, яку обіймав позивач). Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені у частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Відтак за результатами касаційного розгляду Верховний Суд скасував рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині зобов`язання відповідача вирішити питання про працевлаштування позивача на роботі (таке рішення було обумовлене скороченням посади, з якої позивача незаконно звільнили) та в цій частині прийняв нове рішення, яким поновив позивача на раніше займаній посаді.

Відтак, суд доходить висновку про необхідність поновлення позивача на посаді старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів військової частини НОМЕР_1 з 06.07.2022.

Крім того, рішення суду в цій частині необхідно звернути до негайного виконання в силу приписів ч. 7 ст. 235 КЗпП України та п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України.

В той же час, надаючи оцінку позовним вимогам щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно з абз. 5 п. 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до абз. «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок № 100), цей Порядок застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Абзацами 3, 4 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення.

Відповідно до довідки виданої військової частиною НОМЕР_8 середньомісячна заробітна плата позивача на дату звільнення складала 24844,72 грн., а середньоденна - 896,95 грн.

Таким чином, оскільки на дату постановлення судом рішення період вимушеного прогулу позивача становить 106 робочих днів (з 06.07.2022 до 30.11.2022 включно), у зв`язку з поновленням позивача на роботі на його користь підлягає стягненню середній заробіток в загальній сумі 95076,70 грн. (106 х 896,95 грн.).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому при виплаті присудженого позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач повинен утримати та сплатити з присудженої суми податки та інші загальнообов`язкові платежі, в порядку та розмірах, визначених чинним законодавством.

При цьому, з урахуванням вимог п. 2 ст. 1 ст. 371 КАС України, рішення суду в частині стягнення на користь позивача заробітної плати за один місць в сумі 14282,24 грн. підлягає негайному виконанню.

Крім того судом з`ясовано та не заперечується відповідачем, що військова частина НОМЕР_1 знаходиться на усіх видах забезпечення у військовій частині НОМЕР_8 . Дані обставини мають бути враховані відповідачем під час виконання цього рішення.

Разом з тим позовна вимога про зобов`язання військової частина НОМЕР_1 прийняти рішення у формі наказу про нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає, оскільки такі дії належать безпосередньо до компетенції відповідача.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

За змістом частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши надані ними докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов належить задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інших пов`язаних з розглядом справи витрат не встановлено, питання щодо розподілу судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись статтями 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 117 від 06.07.2022 року щодо звільнення ОСОБА_1 з посади старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу Законів про працю України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів військової частини НОМЕР_1 з 06.07.2022 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у період з 06.07.2022 у по 30.11.2022 у включно в сумі 95076,70 гривень (дев`яносто п`ять тисяч сімдесят шість гривень 70 копійок, сума без сплати податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати даної суми працівнику.

Допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів військової частини НОМЕР_1 та стягнення користь ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_1 середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 19732,90 (дев`ятнадцять тисяч сімсот тридцять дві гривні 90 копійок, сума без сплати податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати даної суми працівнику).

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття наказу про нарахування і виплати заробітної плати ОСОБА_1 .

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок і виплату заробітної плати, з урахуванням уже фактично виплачених сум, починаючи з 01.03.2022.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом Суддя:

Секретар: