Справа № 160/4453/22
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2022-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 грудня 2022 року Справа № 160/4453/22
15 березня 2022 року засобами поштового зв`язку до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області відокремленого підрозділу ДПС України, в якій позивач просить суд:
- стягнути судові витрати.
Позовна заява обґрунтована тим, що 05.09.2002 року позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак після 01 липня 2004 року реєстраційної картки державному реєстратору не подавав, чим фактично відмовився від статусу фізичної особи-підприємця. Попри це, в лютому 2022 року позивачу випадково стало відомо, що стосовно нього здійснюються три виконавчих провадження з виконання вимог податкового органу про сплату боргу (недоїмки) з загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі ЄСВ, єдиний внесок): від 13.11.2018 року, 10.05.2019 року, 16.11.2020 року, 06.02.2021 року. Вважає такі вимоги протиправними, оскільки статусу фізичної особи-підприємця, який би зобов`язував його сплачувати єдиний внесок, він не має, більш того, в окремі періоди проміжку часу, за який формувалися вимоги про сплату боргу (недоїмки), позивач був офіційно працевлаштований. Посилається також на судову практику Верховного Суду. Разом з цим зазначає про наявність витрат на професійну правничу допомогу в зв`язку зі зверненням до суду з позовною заявою. Окрім цього, просить встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/4453/22 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду 21 березня 2022 року по справі №160/4453/22 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви.
25 травня 2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача засобами поштового зв`язку надійшла заява щодо усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 травня 2022 року визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновлено позивачу пропущений строк звернення до суду, прийнято зазначену вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі №160/4453/22 за вищезазначеним позовом, ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження) згідно ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, витребувано у відповідача докази щодо підстав прийняття оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки) із детальним розрахунком періоду нарахування.
22 червня 2022 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що позивач з 05.09.2002 року перебуває на обліку в Лівобережній ДПІ (Індустріальний район м. Дніпра), номер взяття на облік 1571/Л, а тому відповідно до п. 5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі Закон № 2464-VI) є платником єдиного внеску. Після цього наводить розрахунки щодо мінімального розміру єдиного внеску, який підлягає сплаті фізичними особами-підприємцями, що перебувають на спрощеній системі оподаткування. Вказує, що через наявність на кінець календарного місяця даних в інформаційній системі податкового органу заборгованості за сплати податків та зборів, повинна формуватися вимога про сплату боргу (недоїмки). Також наводить розрахунки розміру заборгованості з єдиного внеску позивача. Щодо вимог про зобов`язання здійснити коригування в інтегрованій картці позивача зазначає, що через відсутність підстав для визнання дій/рішень відповідача протиправним така вимога також не підлягає задоволенню. Також посилається на судову практику Верховного Суду.
28 червня 2022 року до суду засобами поштового зв`язку під представника відповідача надійшли заперечення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач наводить практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо реальності та розумності витрат на професійну правничу допомогу, критеріїв співмірності. Зазначає, що відсутній розрахунок оплати за кожну вказану послугу, а послуга з аналізу листа відповідача входить до складу послугу щодо складання позовної заяви. Також посилається на те, що підписантом позовної заяви є позивач, а не адвокат, документи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу не містять посилання на конкретну адміністративну справу, в межах якої така допомога надається.
30 червня 2022 року засобами поштового зв`язку від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач наголошує на тому, що відповідач не спростував наведені у позовній заяві обставини, не зазначив про неправильне застосування норм матеріального права в обґрунтування позовних вимог, проігнорував позицію Великої Палати Верховного Суду, не звернув увагу на важливі обставини справи, зокрема, на періодичне офіційне працевлаштування позивача у періоди, за які сформовано податкові вимоги. Також зазначає про збільшення розміру витрат на професійну допомогу в зв`язку з поданням відповіді на відзив на 1000 грн.
05 липня 2022 року на електронну пошту до суду від представника позивача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Відповідач зазначає, що у довідках форм ОК-5, ОК-7 відсутні виплати за окремі періоди, а тому відсутні відомості про розмір сплачених сум єдиного внеску за весь спірний період. Тобто, у розумінні Закону №2464-VI позивач не був працевлаштований. Щодо витрат на професійну правничу допомогу зазначає, що оплата послуги з аналізу відзиву входить до послуги складання відповіді на відзив, повторює раніше заявлені доводи та правові позиції Верховного Суду.
06 липня 2022 року через канцелярію суду від представника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшли заперечення на відповідь на відзив, які є оригіналом раніше поданих в електронній формі заперечень.
Листом від 02.09.2022 року №1-50-1854, який надійшов на електронну пошту суду 02.09.2022 року, Дніпровська районна державна адміністрація Дніпропетровської області повідомила, що будь-які відомості щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відсутні.
Листом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 23 вересня 2022 року №6/5-3167, який надійшов до суду засобами поштового зв`язку 26.09.2022 року, повідомлено, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців фізична особа ОСОБА_1 , станом на 22.09.2022 року не подав до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради документів, які б стали підставою для його включення, як фізичної особи-підприємця до Єдиного державного реєстру, тому надати завіренні належним чином копії зазначених в ухвалі документів не має можливості. При цьому, додатково повідомлено, що згідно з відомостями Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності м. Дніпропетровська, який формувався виконкомами районних у місті Дніпропетровську рад станом на 01.07.2007 ОСОБА_1 , був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності виконавчим комітетом Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська 05.09.2002.
Листом від 08.12.2022 року №7/25-407, який надійшов на електронну пошту суду 09.12.2022 року, Лівобережна адміністрація Дніпровської міської ради як правонаступник адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради повідомила, що у архівних матеріалах, які знаходяться на зберіганні, у наявності Акт прийому реєстраційних справ юридичних осіб (зареєстрованих у 1990-2004 роках) від 21.08.2007 року, згідно з яким Індустріальною районною у місті Дніпропетровську радою усі справи у кількості 2874 шт. передані до управління з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Дніпропетровської міської ради, надано копію вказаного акту.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи, які мають значення для вирішення цього спору.
05.09.2002 року ОСОБА_2 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, номер державної реєстрації: НОМЕР_2 , код контролюючого органу: 464, а також взятий на облік як фізична особа-підприємець Виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, номер взяття на обліку №1571/Л, що підтверджується копією витягу з інформаційної системи органу доходів і зборів щодо позивача, яка надана відповідачем, а також листом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 23 вересня 2022 року №6/5-3167.
В період з 01.07.2004 та до теперішнього часу позивач до державних реєстраторів, податкових органів реєстраційної картки для реєстрації його фізичною особою-підприємцем не подавав, що стверджується позивачем, підтверджується листом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 23 вересня 2022 року №6/5-3167, листом від 08.12.2022 року №7/25-407 Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, при цьому не спростовано відповідачем.
Стосовно ОСОБА_1 сформовано наступні вимоги про сплату боргу (недоїмки):
Вказане підтверджується сторонами в їх заявах по суті справи, а тому не підлягає доказуванню відповідно до ч.1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства. Також вказане підтверджується копіями відповідних вимог про сплату боргу недоїмки, наданих відповідачем (щодо вимоги від 16.11.2020 року відповідачем надано копію корінця такої вимоги).
Вирішуючи даний спір, суд застосовує наступні норми права та виходить з наступних мотивів.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року №755-IV регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців.
З 01 липня 2004 року розпочав функціонування Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
До 01 липня 2004 року реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності здійснювалась на підставі Закону України «Про підприємництво».
Так, відповідно до ст.8 Закону України «Про підприємництво» від 7 лютого 1991 року №698-XII, було передбачено, що громадяни, які мають намір здійснювати підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, подають реєстраційну картку встановленого зразка, яка є водночас заявою про державну реєстрацію, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера фізичної особи - платника податків та інших обов`язкових платежів і документ, що засвідчує внесення плати за державну реєстрацію. Органам державної реєстрації забороняється вимагати від суб`єктів підприємницької діяльності додаткові документи, не передбачені цим Законом. Державна реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності проводиться за наявності всіх необхідних документів за заявочним принципом протягом не більше п`яти робочих днів. Органи державної реєстрації зобов`язані протягом цього терміну внести дані з реєстраційної картки до Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності та видати свідоцтво про державну реєстрацію встановленого зразка з проставленим ідентифікаційним кодом (для юридичних осіб), який надається органам державної реєстрації органами державної статистики, або ідентифікаційним номером фізичної особи - платника податків та інших обов`язкових платежів.
Згідно приписів вищевказаної норми Закону, відповідальність за відповідність чинному законодавству установчих документів, що подаються для проведення реєстрації, несе власник (власники) або уповноважені ним органи, які подають документи для реєстрації суб`єкта підприємництва.
Також вказаною статтею Закону передбачено і умови та порядок скасування державної реєстрації, а саме, скасування державної реєстрації здійснюється за заявою власника (власників) або уповноважених ним (ними) органів чи за особистою заявою підприємця-громадянина.
Як було зазначено вище, Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року №755-IV набрав чинності з 01 липня 2004 року.
Відповідно до ч.2 ст.18 цього Закону, для державної реєстрації включення відомостей про фізичну особу-підприємця, зареєстровану до 1 липня 2004 року, відомості про яку не містяться в Єдиному державному реєстрі, подається заява про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу-підприємця до Єдиного державного реєстру.
Згідно з п.2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 01 липня 2010 року №2390-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання», процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Відповідно до п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону, усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.
Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними (п.4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону).
Відповідно до п.7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону, спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування (далі - уповноважені органи), які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб - підприємців.
Уповноважені органи протягом місяця з дня отримання від спеціально уповноваженого органу з питань державної реєстрації відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, проводять звірення даних реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), що ведуться ними, з даними Єдиного державного реєстру. За результатами звірення уповноважені органи подають спеціально уповноваженому органу з питань державної реєстрації відомості з відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо) про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру.
За результатами проведеного звірення уповноважені органи оприлюднюють у спеціалізованих друкованих засобах масової інформації та/або на відомчих веб-сайтах відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, відомості про яких на дату завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців не включені до Єдиного державного реєстру.
Згідно із п.8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення», після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.
За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.
Згідно з до п.9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону, порядок утворення, а також завдання та повноваження тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій встановлюються спеціально уповноваженим органом з питань державної реєстрації.
Так, відповідно до п. 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 01 липня 2010 року № 2390-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання», Міністерством юстиції України було видано наказ №575/5 від 12.04.2012 року «Про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».
Пунктом 5 наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №575/5 передбачено, що державні реєстратори юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців повинні забезпечити включення до ЄДР відомостей про невключених суб`єктів на підставі аналітичної інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Таким чином, строки включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01.07.2004, визначені пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, підлягали застосуванню виключно у випадках самостійного подання ними реєстраційних карток державному реєстратору.
З копії витягу з інформаційної системи органу доходів і зборів щодо позивача вбачається, що позивач на момент вирішення судом цього спору перебуває на обліку в Лівобережній ДПІ (Індустріальний р-н м. Дніпра) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, відомості про припинення відсутні.
Суд зазначає, що 25.04.2014 набрав чинності Закон України від 25.03.2014 № 1155-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру» (далі - Закон № 1155-VII).
Цим Законом пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону № 755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з ЄДР. До того ж Законом № 1155-VII виключено пункти 2-4 і 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI.
З пояснювальної записки до проекту Закону № 1155-VII вбачається, що Закон № 2390-VI має низку прогалин, що негативно впливає на права та законні інтереси суб`єктів господарювання. Зокрема, Законом № 2390-VI не встановлені кінцеві терміни передачі тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями державним реєстраторам юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців відомостей про суб`єктів господарювання, які не включені до ЄДР, а також включення державними реєстраторами таких відомостей до ЄДР. З огляду на зазначене робота тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій, а також процес включення може затягнутись на невизначений час. Водночас на законодавчому рівні не визначено механізм включення до ЄДР відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців за їх зверненнями (у разі якщо відомості про них ще не передані тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями державним реєстраторам або з будь-яких обставин не включені державними реєстраторами до реєстру за результатами виконання Закону № 2390-VI). Ураховуючи, що проведення будь-якої реєстраційної дії, передбаченої Законом № 755-IV, можливо лише щодо юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, відомості про яких містяться в ЄДР, суб`єкти господарювання до моменту їх включення не можуть: зареєструвати зміни до своїх установчих документів та змінити відомості про себе; припинити свою діяльність; отримати виписку, витяг, довідку з ЄДР.
Також у пояснювальній записці до проекту Закону № 1155-VII указано, що реалізація Закону № 2390-VI на практиці виявилась частково неможливою з огляду на таке: 1) за результатами звірення даних відомчих реєстрів (бази даних реєстрів, журнали реєстрації, обліку тощо) органів статистики, державної податкової служби та Пенсійного фонду України з даними ЄДР до тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій передано відомості про: 561 089 юридичних осіб, які не включені до ЄДР, в 74 886 з яких відсутні відомості про коди об`єктів адміністративно-територіального устрою України; 492 808 фізичних осіб - підприємців, які не включені до ЄДР, у 177 376 з яких відсутні відомості про коди об`єктів адміністративно-територіального устрою України. Зазначене унеможливлює ідентифікацію територіальної належності таких суб`єктів господарювання та включення до ЄДР за місцезнаходженням юридичної особи та за місцем проживання фізичної особи - підприємця відповідно до статті 5 Закону № 755-IV; 2) прийняття рішення тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями щодо вибору відомостей, які отримані від різних уповноважених органів та підлягають включенню до ЄДР, в разі якщо юридична особа/фізична особа - підприємець має однаковий код ЄДРПОУ/реєстраційний номер облікової картки платника податків, але при цьому відомості про її місцезнаходження/місце проживання та дату реєстрації не збігаються, у більшості випадків носить суб`єктивний характер та призводить до наповнення ЄДР недостовірною інформацією.
Основною метою проекту Закону № 1155-VII є продовження процесу включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані до 01 липня 2004 року та до цього часу не подали державному реєстратору про себе відомості.
Для досягнення цієї мети Законом № 1155-VII внесені зміни до розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VІ щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання», які дозволять проводити включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до ЄДР.
У рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (пункт 70).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.07.2020 у справі №260/81/19 вказала, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01.07.2004 ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.
Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені Законами №2390-VI та №1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01.07.2004, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01.07.2004, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності. Велика Палата Верховного Суду також підкреслила, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності.
Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд наголошує, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Водночас, Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області як відокремленого підрозділу ДПС України не надано суду будь-які докази на підтвердження правомірності реєстраційних дій відносно ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємцем. Не встановлено такого підтвердження і судом за результатом витребування доказів в уповноважених органів.
Докази, які б підтверджували статус позивача як фізичної особи-підприємця, крім відомостей реєстраційних даних з інформаційних систем контролюючого органу - відсутні.
Відсутність офіційного підтвердження у ОСОБА_1 статусу фізичної особи-підприємця, у тому числі шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, таке виключає можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.
Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 01.07.2020 у справі №260/81/19.
Відповідачем підтвердження волевиявлення позивача на збереження статусу фізичної особи-підприємця після 01.07.2004 року шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки або будь-яким іншим чином не надано. Інші доводи відповідача вказану обставину не спростовують.
За таких обставин, у контролюючого органу були відсутні підстави для нарахування позивачу єдиного внеску, як фізичній особі-підприємцю та виставлення відповідних вимог.
Більш того, відповідачем у відзиві надано детальних розрахунок боргу відповідно до 4 оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки), з яких вбачається, що нараховані позивачу суми недоїмки про сплаті єдиного внеску не враховують періоди офіційного працевлаштування позивача, протягом яких за позивача сплачувалися страхові внески.
Так, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 року сформована за період за 2017 року по третій квартал 2018 року включно виходячи з повної несплати страхових внесків позивачем (за позивача) за цей період, хоча матеріалами справи підтверджується сплата за позивача страхових внесків за період з січня по червень 2017 року тобто, в період, за який податковим органом нараховано борг по сплаті єдиного внеску. Розмір сплачених за позивача страхових внесків за цей період під час формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 року податковим органом не враховано.
В свою чергу вимога про сплату боргу (недоїмки) від 16.11.2020 року сформована виходячи з донарахування боргу по сплаті єдиного внеску за період з другого кварталу 2019 року по третій квартал 2020 року включно виходячи з повної несплати страхових внесків позивачем (за позивача) за цей період, хоча матеріалами справи підтверджується сплата за позивача страхових внесків в період травня 2019 року (другий квартал 2019 року) по березень 2020 року (перший квартал 2020 року) тобто, в період, за який податковим органом донараховано розмір боргу по сплаті єдиного внеску. Розмір сплачених за позивача страхових внесків за цей період під час формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.11.2020 року податковим органом не враховано.
За таких обставин, у контролюючого органу були відсутні підстави для нарахування позивачу єдиного внеску, як фізичній особі-підприємцю та виставлення відповідних вимог. Окрім цього, контролюючий орган під час формування вимог про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 року та від 16.11.2020 року не враховував факт сплати та розмір сплачених страхових внесків за позивача в періоди його офіційного працевлаштування, які частково перетинаються з періодами, за які сформовані вказані вимоги.
Щодо вимог про зобов`язання вчинити певні дії суд зазначає наступне.
Правила ведення в податкових органах оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає Порядок ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 №5 (далі - Порядок №5).
Відповідно до п.1 ч.4 розділу V Порядку 5, працівники підрозділів адміністративного/судового оскарження податкового органу, до компетенції яких належать розгляд скарг під час проведення процедури адміністративного оскарження або супроводження справ у судах, під час проведення процедури судового оскарження прийнятих податкових повідомлень-рішень / рішень / вимог та/або рішень щодо єдиного внеску, в установленому порядку відповідно до вимог регламентів використання відповідних інформаційних систем вносять дані до інформаційних систем, які забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскарження, у день отримання чи складання відповідних документів або отримання інформації з подальшим збереженням даних та встановленням зв`язків записів зазначених інформаційних систем із записами підсистеми, що відображає результати контрольно-перевірочної роботи.
Відображенню в інформаційній системі підлягають матеріали, які зареєстровані в інформаційних системах, що забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскарження, та мають безпосередній зв`язок з матеріалами, внесеними до підсистеми, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи в ході виконання її функцій.
Такими матеріалами є: скарга (заява) платника податків; рішення про результати розгляду скарги (заяви); ухвала суду про відкриття провадження; рішення суду, прийняте по суті.
Отже, з аналізу вищенаведеного, суд приходить до висновку, що податковий орган зобов`язаний привести у відповідність відомості в ІКП шляхом коригування даних у ІКП у разі прийняття рішення суду по суті.
Сукупний аналіз зазначених положень свідчить про те, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.
Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.02.2019 (справа №825/999/17), від 26.02.2019 (справа №805/4374/15-а), від 25.03.2020 (справа №826/9288/18), 30.11.2021 (справа №300/3157/20) у подібних правовідносинах.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань (далі - ЄСПЛ) щодо застосування окремих положень цієї Конвенції.
Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Відповідно, суд вбачає підстави для задоволення вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії.
Щодо клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України), то суд зазначає, що це є правом суду, а не його обов`язком, яке не виключає існування принципу обов`язковості судового рішення, згідно з яким судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (ст. 129-1 Конституції України, ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України).
При цьому, суд звертає увагу на той факт, що позивач, заявляючи клопотання про здійснення судового контролю за виконанням судового рішення в порядку, передбаченому статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, жодним чином не обґрунтував його та не надав докази щодо не виконання судового рішення.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
За змістом ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 992,40 грн. підлягає стягненню з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області як відокремленого підрозділу ДПС України за рахунок бюджетних асигнувань, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог
Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.
З тексту позовної заяви вбачається, що позивач також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, розмір яких, з урахуванням відповіді на відзив, складає 3 300 грн.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частини другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.
Відповідачем надано заперечення проти стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтовані недоліками в документах на підтвердження витрат, а також фактичним входженням окремих наданих послуг до інших.
Згідно з ч.9 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
В силу положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Перевіривши зміст наданих позивачем документів стосовно витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
В матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги №1 від 17.02.2022 року, відповідно до п. 1.1 предметом даного договору є надання усіма законними методами та способами юридичних послуг (правової допомоги) Клієнту.
Згідно акту виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 21.02.2022 року адвокатом надано наступні послуги:
1. Аналіз листа ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 11.02.2022 року;
2. Аналіз законодавчої бази та судової практики стосовно суті спору;
3. Юридична консультація по суті скарги;
4. Складання позовної заяви.
Суд вважає, що послуги №1-2 є невід`ємними складовими послуги №4, а їх виокремлення штучним, що вбачається в т.ч. з вказаного часу на їх виконання. Послугу №3 суд не вважає такою, що пов`язана з розглядом справи.
Згідно акту виконаних робіт (наданих послуг) №2 від 25.06.2022 року адвокатом надано наступні послуги:
1. Аналіз відзиву;
2. Складання відповіді на відзив.
Суд вважає послугу №1 невід`ємною складовою послуги №2, а їх виокремлення штучним.
З урахуванням фіксованого порядку обчислення гонорару суд вимушений на власний розсуд вирішити питання про пропорційність вартості окремих послуг щодо їх загальної вартості.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Щодо висловлених відповідачем заперечень проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.
Доводи щодо фактичного входження окремих наданих послуг до інших судом прийняті та враховані, про що було вказано раніше.
Доводи стосовно підписанта позовної заяви судом не приймаються, оскільки згідно п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» складення процесуальних документів є окремим видом правової допомоги, в той час як підстави для ототожнення складення документу з його підписанням відсутні.
Доводи щодо відсутності в частині документів, якими підтверджуються витрати на професійну правничу допомогу, посилання на конкретну адміністративну справу, в межах якої надається допомога, судом не приймаються, оскільки зі змісту таких документів можна дійти конкретного та однозначного висновку про надання відповідних послуг саме під час розгляду даної справи. Доказів зворотного (зокрема, реквізити інших судових справ, в яких би позивач оскаржував ці самі вимоги про сплату боргу (недоїмки) відповідачем не надані.
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, суті виконаних послуг, а також враховуючи конкретні обставини справи, суд вважає, що співмірним та розумним присудження на користь позивача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 гривень.
Керуючись ст. ст. 139-143, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко