Справа № 440/4242/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2022-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 р. Справа № 440/4242/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2020, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, м. Полтава, по справі № 440/4242/19

за позовом Головного управління ДПС у Полтавській області

до ОСОБА_1

про стягнення податкового боргу,

ВСТАНОВИВ

04.11.2019 Головне управління ДПС у Полтавській області (далі по тексту - ГУ ДПС у Полтавській області, контролюючий орган, позивач) звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , відповідач), в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) заборгованість з транспортного податку у розмірі 25000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що станом на дату звернення до суду за ОСОБА_1 обліковується узгоджений та несплачений податковий борг у загальній сумі 25000,00 грн з транспортного податку, який виник на підставі податкового повідомлення-рішення форми «Ф» № 41221-13 від 27.07.2016, яке відповідно до п. 58.3 ст. 58 Податкового кодексу України (далі ПК України) вважається отриманим відповідачем. Повідомлено, що з метою погашення боргу, контролюючим органом направлено відповідачу податкову вимогу від 12.06.2019 №1537-17/1603, проте сума боргу залишилась несплаченою, що зумовило звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 року по справі № 440/4242/19, адміністративний позов Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, буд. 4, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 43142831) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) про стягнення податкового боргу з транспортного податку у сумі 25000,00 грн задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) грошові кошти у сумі 25000,00 грн (двадцять п`ять тисяч гривень нуль копійок) за податковим боргом з транспортного податку на розрахунковий рахунок UA0016008, одержувач: УК у м. Кременчук/м. Кременчук/18011000, код отримувача: 37965850, банк одержувача: Казначейство України (ЕАП), код бюджетної класифікації платежу: 18011000.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 по справі № 440/4242/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ГУ ДПС у Полтавській області в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що не отримував ні податкового повідомлення-рішення форми «Ф» №41221-13 від 27.07.2016, ні податкової вимоги від 12.06.2019 №1537-17/1603, а тому був позбавлений можливості їх оскаржити, про їх існування дізнався з листа Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області ПівнічноСхідного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) за вих. №3850 від 13.01.2022. Також стверджує, що про розгляд справи №440/4242/19 та про існування рішення по цій справі позивачу було не відомо, оскільки жодних повідомлень, ухвал, повісток, рішень у цій справі він не отримував.

Посилаючись на вимоги п. 267.6.2 ст. 267, ст. 102.4 ПК України вважає, що строк, протягом якого може бути примусово стягнуто податковий борг минув 25.09.2019, а тому звертаючись у листопаді 2019 року до суду, відповідачем було пропущено цей строк, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Також, вказує на протиправність податкового повідомлення-рішення форми «Ф» №41221-13 від 27.07.2016, оскільки воно винесено контролюючим органом поза межами строку, предбаченого п. 267.6.2 ст. 267 ПК України ( до 1 липня базового року).

Стверджує, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що позивачем в 2016 році вже було сплачено транспортний податок з фізичних осіб, що підтверджується квитанцією 0.0.498044234.1 АТ КБ «Приватбанк» від 29.01.2016 на суму 25 000,00 грн за призначенням: «;101;;18011000; Транспортний податок з фізичних осіб; ОСОБА_2 , 01.16 - 01.16». Враховуючи зазначене, вважає неприпустимим подвійне стягнення одного й того ж податку.

Крім того, нарахування транспортного податку за цілий 2016 рік є таким, що суперечить п.267.6.7 ст. 267 ПК України, оскільки згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу п`ятирічний вік його легкового автомобіля скінчився у листопаді 2016, а відповідно і транспортний податок мав би бути нарахований за 11 місяців, а не за повний рік.

Зазначив, що судом першої інстанції порушено принцип офіційного з`ясування обставин справи та не враховано правову позицію Вищого адміністративного суду України, викладену у постанові від 30.08.2016 у справі № 826/22028/15, оскільки в оскаржуваному рішенні відсутні посилання на відповідне рішення Кременчуцької міської ради, яким було запроваджено транспортний податок, встановлено його ставки, не проаналізовано, чи відповідає відповідне рішення та дата його прийняття (оприлюднення) вимогам, встановленим законом.

Позивач, у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Звертає увагу суду на те, що податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №41221-13 від 27.07.2016 було відправлено контролюючим органом ОСОБА_1 за місцем реєстрації його місця проживання, проте повернулось із відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання», що з огляду на положення п. 58.3 ст. 58 ПК України вважається належним врученням платнику податків.

Повідомив, що відповідно до наданої інформації Мінекономрозвитку, відображеної в ІС «Податковий блок», громадянин ОСОБА_1 у 2015 та 2016 роках є платником транспортного податку з фізичних осіб за легковий автомобіль марки TOYOTA HIGHLANDER, 2014 року випуску, а тому згідно з рішенням Полтавської міської ради від 02.02.2016, яким внесені зміни до рішення міської ради від 30.01.2015 «Про затвердження «Положення про механізм справляння та порядок сплати транспортного податку у м. Кременчуг» відповідач повинен сплатити такий податок у розмірі 25000 грн. На підставі викладеного, позивачем в 2016 сформовано в автоматичному режимі ППР №41221-13 від 27.07.2016 по транспортному податку з фізичних осіб за 2016 рік на суму 25000 грн, дана сума узгоджена в ІКП 05.11.2016 року, яка на даний момент не сплачена.

Також вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що сума грошового зобов`язання з транспортного податку визначена в податковому повідомленні-рішенні є неправомірною не можуть бути прийняті судом, оскільки податкове повідомлення-рішення у адміністративному чи судовому порядку не оскаржено, є узгодженим та такими, що підлягає сплаті.

З приводу посилань апелянта на подвійне нарахування транспортного податку за 2016 рік вказав, що на момент сплати позивачем суми, зазначеної в квитанції банку від 29.01.2016 № 0.0.498044234.1, нарахування з транспортного податку за 2016 рік ще були відсутні, а відповідно до відомостей ІКП по транспортному податку ОСОБА_1 29.01.2016 зараховано сплату суми податків і зборів згідно платіжного доручення від 29.01.2016 року в сумі 25000,00 грн, за рахунок якої збільшено переплату з транспортного податку на вказану суму, а 02.02.2016 кошти направлено на сплату транспортного податку за 2015 рік згідно документу від 11.11.2015.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 липня 2016 року Кременчуцькою ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області винесено податкове повідомлення-рішення форми "Ф" №41221-13 /а.с. 11/, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за платежем "транспортний податок з фізичних осіб" у сумі 25000,00 грн.

Вказане податкове повідомлення - рішення форми "Ф" № 41221-13 від 27 липня 2016 року направлено відповідачу на адресу реєстрації його місця проживання, проте повернулось із відміткою відділення поштового зв`язку "за закінченням терміну зберігання" /а.с.12/.

ГУ ДФС у Полтавській області було сформовано податкову вимогу форми "Ф" №1537-17/1603 від 12 червня 2019 року та направлено її відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, проте податкова вимога повернута до контролюючого органу відділенням поштового зв`язку з відміткою "за закінченням строку зберігання" /а.с. 13/.

Оскільки наявний податковий борг у розмірі 25000,00 грн ОСОБА_1 не сплачено, позивач звернувся до суду з даним позовом про його стягнення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки контроль за своєчасною сплатою податків та штрафних санкцій за порушення вимог податкового законодавства покладено на податковий орган, останній в силу приписів п.87.11 ст.87 Податкового кодексу України має право на звернення до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податків-фізичної особи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ст.308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів встановлено, що податковий борг ОСОБА_3 , за стягненням якого звернувся контролюючий орган до суду складає 25000,00 грн, виник внаслідок несплати податкового зобов`язання з транспортного податку за 2016 рік, визначеного за податковим повідомленням-рішенням форми "Ф" №41221-13 від 27 липня 2016 року (а.с.11).

В апеляційній скарзі відповідач наполягає на пропущенні ГУ ДПС у Полтавській області 1095 денного строку стягнення податкового боргу, встановленого ст. 102.4 ПК України, з цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані ПК України.

Відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платники податків обтяжені обов`язком сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до п.п.14.1.39 п.14.1ст.14 ПК України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.

Підпунктом 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України передбачено, що контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

У відповідності до п. 56.1, 56.2, 56.18 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

З урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України не сплачені платником податків, у встановлений Податковим кодексом України строк, суми узгоджених грошових зобов`язань (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності) визнаються податковим боргом.

Відповідно до п. 267.8.1 ст. 267 ПК України транспортний податок сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Як визначено у пп.19-1.1.22 п. 19-1.1 ст. 19-1 ПК України до функцій контролюючих органів належить здійснення погашення податкового боргу, стягнення своєчасно ненарахованих та/або несплачених сум єдиного внеску та інших платежів.

Відповідно до п.п. 95.1, 95.2 статті 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Згідно з пп. 20.1.34 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Колегією суддів встановлено, що 04.11.2019 ГУ ДПС у Полтавській області звернулось до суду з позовом про стягнення суми боргу, що підтверджується відбитком штампу Полтавського окружного адміністративного суду на першій сторінці позовної заяви (а.с. 5).

За визначенням, наведеним у п.101.1 ст.101 ПК України, списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг.

Як вбачається зі змісту пункту 101.2 цієї статті, під терміном «безнадійний податковий борг» розуміється, зокрема, податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений цим Кодексом.

Так, відповідно до п. 102.4 ст. 102 Податкового кодексу України у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним.

Отже, у розумінні п. 102.1, 102.4 ст. 102 ПК України контролюючий орган, має право в межах 1095 днів, що настає за останнім днем граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, звернутися до суду з позовом про стягнення податкового боргу. Таким чином, перебіг зазначеного строку давності розпочинається з наступного дня після дня, в якому виник податковий борг.

Колегія суддів дійшла висновку, що для того, щоб встановити чи дотримано позивачем передбачений законом строк давності для стягнення податкового боргу, необхідно з`ясувати дату вручення платнику податків податкового повідомлення-рішення, від якої і відраховується граничний строк сплати грошового зобов`язання, що виникло на підставі податкового повідомлення-рішення форми "Ф" № 41221-13 від 27 липня 2016 року, та набуло статусу узгодженного грошового зобов`язання внаслідок несплати якого у встановлений законом строк у платника податків утворився податковий борг.

Положеннями п.58.3 ст.58 ПК України визначено, що податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення. Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого її місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. У разі якщо вручити податкове повідомлення-рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що не вручено платнику податків.

Згідно з п. 42.1 ст. 42 ПК України податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу.

Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. (п. 42.2 ст. 42 ПК України).

Відповідно до положень п.п. 5, 6 розділу ІІІ «Порядок надіслання (вручення) контролюючим органом податкових повідомлень-рішень платникам податків» Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 28.12.2015 № 1204, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 р. за № 124/28254 (надалі Порядок № 1204), в редакції, чинній на момент надсилання вказаного податкового повідомлення-рішення, якщо пошта (поштова служба) не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення через відсутність за місцезнаходженням платника податків (посадових осіб платника податків), їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштою (поштовою службою) в повідомленні про вручення, із зазначенням причин невручення. У разі якщо вручити податкове повідомлення-рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом при його надісланні, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що не вручено платнику податків. У разі встановлення такої помилки працівник структурного підрозділу, до функцій якого належить реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції, або відповідальна особа, визначена керівником контролюючого органу для виконання таких функцій, забезпечує виправлення допущених при надісланні податкового повідомлення-рішення помилок та надсилає його повторно не пізніше наступного робочого дня з дня отримання відповідного повідомлення пошти (поштової служби).

Отже, при вирішенні питання узгодженості податкового повідомлення-рішення є необхідним дослідження питання належного направлення податкового повідомлення-рішення форми "Ф" №41221-13 від 27 липня 2016 року на адресу відповідача платника податків.

Колегією суддів встановлено, що податкове повідомлення-рішення форми "Ф" № 41221-13 від 27 липня 2016 року було направлено відповідачу 04.08.2016 року за адресою реєстрації його місця проживання, а саме: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією листа з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 12), однак вказаний конверт повернувся за закінченням терміну зберігання.

Аналіз положень ст. 42, 58 ПК України та п.п. 5, 6 Порядку № 1204 свідчить про те, що належним доказом вручення податкового повідомлення-рішення, навіть у разі фактичного невручення належним чином надісланого податкового повідомлення-рішення, є повідомлення про вручення поштового відправлення або конверт на яких поштовою службою робиться відповідна відмітка про причини невручення поштового відправлення. В цьому випадку саме з дати, вказаної поштовою службою на повідомленні про вручення пов`язується початок перебігу 60-ти денного строку узгодження податкового зобов`язання зі сплати транспортного податку.

Разом з цим, з копії конверта, доданого контролюючим органом до матеріалів справи, вбачається, що відсутні будь-які відмітки відділення поштового зв`язку про дату повернення, а з штампу, який міститься на довідці про причини невручення, через його дуже низьку якість, неможливо встановити ні дату, ні місяць, ні рік повернення поштового відправлення та, як наслідок, - дату узгодження податкового зобов`язання зі сплати транспортного податку.

Проте, дата узгодження податкового зобов`язання має наслідком обов`язок платника податку сплатити таке зобов`язання у встановлений законом строк. Невиконання обов`язку зі сплати узгодженого податкового зобов`язання призводить до набуття таким зобов`язанням статусу податкового боргу, процедура стягнення якого визначається законом. Тобто, саме у випадку несплати платником податків в установлені законом, строки узгодженого податкового зобов`язання, останнє набуває статусу податкового боргу.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Колегія суддів наголошує, що обов`язковою умовою для стягнення в судовому порядку податкового боргу з платника податків є набуття грошовим зобов`язанням статусу узгодженого.

Оскільки з наданих позивачем документів неможливо встановити дату фактичного вручення відповідачеві податкового повідомлення-рішення, колегія суддів дійшла висновку про недоведення позивачем набуття статусу узгодженого грошовим зобов`язанням, нарахованим за податковим повідомленням-рішенням форми "Ф" № 41221-13 від 27 липня 2016 року, а відтак і набуття вказаним зобов`язанням статусу податкового боргу в силу пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України.

Враховуючи, що п. 102.1, 102.4 ст.102 ПК України передбачено право контролюючого органу звернутись до суду з позовом про стягнення суми, що набула статусу податкового боргу, а в межах даної справи ГУ ДПС в Полтавській області не доведено виникнення податкового боргу, з огляду на відсутність дати узгодження податкового зобов`язання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з цим, доводи апелянта про невиконання судом першої інстанції обов`язку щодо наленого повідомлення відповідача про відкриття провадження та призначення її до розгляду, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КАС України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 251 цього Кодексу.

Згідно з п. 4 ч. 6 ст. 251 КАС України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Згідно з п.п. 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270) у разі відсутності адресата поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику за закінченням встановленого строку зберігання.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції направлялася засобами поштового зв`язку рекомендованим листом надсилалась на адресу відповідача: АДРЕСА_2 , ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження в адміністративній справі, проте, поштове відправлення було повернуто на адресу суду з відміткою установи поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Крім того, з матеріалів справи встановлено, що на виконання ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 05.11.2019 по справі № 440/4242/19 Виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради надано лист від 25.11.2019 № 12409/01-32, зі змісту якого вбачається, що за наявними даними відділу ведення Реєстру територіальної громади Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 , на яку і була надіслана судом першої інстанції ухвала від 02.12.2019.

Водночас до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема в ухвалах від 21.06. 2022 у справі № 215/507/21, від 18.04.2022 у справі № 215/764/21 та постановах від 28.01.2021 у справі № 820/1400/17, 29.08.2022 по справі 522/3598/16-а.

Отже, не вручення поштового відправлення з ухвалою за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 з незалежних від суду причин, свідчить про те, що судом першої інстанції вжито усіх заходів задля повідомлення сторони відповідача про відкриття провадження по справі.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Оскільки суд першої інстанції під час вирішення спірних правовідносин дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 по справі № 440/4242/19 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні позову, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області, на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2881,50 грн, що підтверджується копією квитанції АТ КБ "ПРИВАТБАНК" #0.0..1 від 28.09.2022.

Керуючись ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2020 по справі № 440/4242/19 - скасувати.

Прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог Головного управління ДПС у Полтавській до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, 36000, код ЄДРПОУ ВП: 44057192) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят один) гривня 00 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій