Справа № 200/2/21-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2022-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 року справа №200/2/21-а

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Усенко Т.І.,

відповідача-1 ОСОБА_1 ,

відповідача-2 Винятинської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Головного управління Держпраці у Донецькій області та Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року по справі №200/2/21-а (суддя І інстанції Чекменьов Г.А., повний текст рішення складено 04 жовтня 2021 року в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_2 до тимчасово виконуючої обов`язки начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області Зуб Ганни Володимирівни, Головного управління Держпраці у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, про визнання дій незаконними та скасування наказу від 10.12.2020р.№448-к, стягнення моральної шкоди, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до тимчасово виконуючої обов`язки начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області Зуб Ганни Володимирівни, Головного управління Держпраці у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці в якому просить суд визнати незаконними дії тимчасово виконуючої обов`язки начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1 по відстороненню від виконання посадових обов`язків, скасувати наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області від 10.12.2020 №448-к, стягнути з Головного управління Держпраці у Донецькій області моральну шкоду у розмірі 15000 грн..

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області від 10.12.2020 року №448-к. Стягнуто з Головного управління Держпраці у Донецькій області на користь позивача відшкодування моральної шкоди 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачі просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційних скарг відповідачі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідачі вважають необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності непрямої дискримінації позивача. Судом не враховано, що надбавка за інтенсивність не є обов`язковою виплатою, розмір якої встановлюється керівником державної служби у межах економії фонду оплати праці як стимулююча виплата. Судом не враховано, що на момент розгляду справи наказ від 10.12.2020 року №448-к втратив чинність, оскільки у відповідності до наказу від 12.03.2021 року № 91-ЛК дисциплінарне провадження відносно позивача відкрите за наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 10 грудня 2020 року № 448-к було закрито та припинено відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків. Відповідачі також вважають, що спірний наказ був прийнятий у відповідності до вимог п.1 ст.72 Закону України «Про державну службу». Щодо стягнення моральної шкоди відповідачі вважають, що позивачем не доведено спричинення моральної шкоди внаслідок прийняття спірного наказу.

Позивач у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідачів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дійшов висновку про часткове задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач з 06 лютого 2017 року займає посаду начальника відділу юридичного забезпечення Головного управління Держпраці у Донецькій області.

10 грудня 2020 року т.в.о. начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області Зуб Г.В. з метою встановлення наявності або відсутності складу дисциплінарного проступку у діях позивача видано наказ № 448-к «Про порушення дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_2 ». Пунктом 2 вищенаведеного наказу вирішено на період проведення дисциплінарного провадження відсторонити позивача від виконання посадових обов`язків начальника відділу юридичного забезпечення (т.1, а.с.8-10, т.2 а.с.1-2).

Підставою порушення дисциплінарного провадження слугувала службова записка в.о. головного спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції, головного державного інспектора відділу контролю північно-східного напрямку управління праці Буднікова В.С. від 10.12.2020 року щодо незаконного втручання позивача до судової справи № 200/9749/20-а, в якій позивачем є ТОВ «Інформаційний центр Владар», відповідачем - Головне управління Держпраці в Київській області, внаслідок подання позивачем до суду заяв (клопотань) від імені Головного управління Держпраці у Київській області про відкладення розгляду справи (т.1, а.с. 151-153).

За наслідками розгляду клопотання голови дисциплінарної комісії Управління Держпраці Червяковського О.М. від 28.12.2020 року (т.1, а.с. 197) наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 28.12.2020р. № 483-к «Про продовження строків здійснення дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_2 » вирішено продовжити строки формування дисциплінарної справи начальника відділу юридичного забезпечення ОСОБА_2 до 08.01.2021р., здійснення дисциплінарного провадження до 05.02.2021р., розглянути дисциплінарну справу у термін до 25.01.2020 року (т.1, а.с. 195-196).

12.03.2021 року заступником голови ліквідаційної комісії Головного управління Держпраці у Донецькій області було видано наказ № 91-ЛК «Про закриття дисциплінарного провадження», відповідно до якого дисциплінарне провадження відносно позивача відкрите за наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 10 грудня 2020 року № 448-к було закрито, у зв`язку із завершенням терміну здійснення дисциплінарного провадження. Відповідно до пунктів 2 та 3 вищевказаного наказу, вирішено припинити відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків та оплатити за час відсторонення позивача на посаді заробітну плату у розмірі середньої заробітної плати (т.2, а.с. 204).

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби визначає Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII).

Згідно з вимогами частини 1 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до частини першої статті 64 Закону № 889-VIII за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

У силу вимог частини першої статті 65 Закону № 889-VIII підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Згідно з частиною другою цієї ж статті дисциплінарними проступками є: 1) порушення Присяги державного службовця; 2) порушення правил етичної поведінки державних службовців; 3) вияв неповаги до держави, державних символів України, Українського народу; 4) дії, що шкодять авторитету державної служби; 5) невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень; 6) недотримання правил внутрішнього службового розпорядку; 7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; 8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; 9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; 10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; 11) неповідомлення керівнику державної служби про виникнення відносин прямої підпорядкованості між державним службовцем та близькими особами у 15-денний строк з дня їх виникнення; 12) прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 13) поява державного службовця на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення; 15) прийняття державним службовцем рішення, що суперечить закону або висновкам щодо застосування відповідної норми права, викладеним у постановах Верховного Суду, щодо якого судом винесено окрему ухвалу.

Порядок відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків визначено статтею 72 Закону №889-VIII, згідно частини 1 якої відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків допускається лише у разі виявлення порушень, встановлених пунктами 1, 7-10 та 14 частини другої статті 65 цього Закону, тобто у випадках: порушення Присяги державного службовця; перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 68 Закону № 889-VIII дисциплінарне провадження порушується шляхом видання відповідного наказу (розпорядження): міністром - стосовно державного секретаря відповідного міністерства; суб`єктом призначення - стосовно інших державних службовців.

За змістом частин першої, десятої, одинадцятої статті 69 вказаного Закону для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія). Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення. Суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів зобов`язаний прийняти рішення на підставі пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії або надати вмотивовану відмову протягом цього строку.

Відповідно до статті 71 Закону № 889-VIII порядок здійснення дисциплінарного провадження затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №1039 від 04 грудня 2019 року затверджено Порядок здійснення дисциплінарного провадження (надалі - Порядок №1039), який визначає процедуру здійснення дисциплінарними комісіями з розгляду дисциплінарних справ дисциплінарних проваджень стосовно державних службовців.

Відповідно до пункту 4 Порядку №1039 дисциплінарне провадження розпочинається з моменту прийняття рішення про порушення дисциплінарного провадження та завершується прийняттям рішення про накладення на державного службовця, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження (далі - державний службовець), дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що аналіз наведених вище норм дозволяє дійти висновку про те, що у разі відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків суб`єкт призначення повинен встановити наявність достатніх ознак відповідного дисциплінарного проступку, визначити мету відсторонення від посадових обов`язків та зазначити про це у відповідному наказі.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, підставою для відкриття дисциплінарного провадження стала службова записка в.о. головного спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції від 10.12.2020 року (т.1, а.с. 151-153), у якій зокрема, зазначено, що ГУ Держпраці у Донецькій області отримало не підтверджену інформацію щодо незаконного втручання позивача до судової справи № 200/9749/20-а, де відповідачем є Головне управління Держпраці у Київській області. У вказаній службовій записці зазначено, що позивач надав до Донецького окружного адміністративного суду заяви (клопотання) від імені ГУ Держпраці у Київській області.

Проте, незважаючи на очевидну недостатність інформації про наявність ознак вчиненого позивачем дисциплінарного проступку, у той самий день 10.12.2020 року т.в.о. начальника ГУ Держпраці у Донецькій області Зуб Г.В. видано спірний наказ № 448-к.

При цьому, всупереч нормам частин 1 статті 72 Закону №889-VIII, у спірному наказі взагалі не зазначено, вчинення якого саме проступку з боку позивача припускає можливість його відсторонення від посадових обов`язків на час дисциплінарного провадження.

За приписами частини 2 статті 72 Закону №889-VIII рішення про відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків приймається відповідно керівником державної служби або суб`єктом призначення одночасно з прийняттям рішення про порушення дисциплінарного провадження або під час його здійснення у разі:

- наявності обставин, що дають підстави вважати, що такий державний службовець може знищити чи підробити речі і документи, які мають суттєве значення для дисциплінарного провадження;

- впливу на працівників державного органу та інших осіб, зокрема, здійснення протиправного тиску на підлеглих, погрози звільненням з роботи;

- перешкоджання в інший спосіб об`єктивному вивченню обставин вчинення дисциплінарного проступку.

Однак, в порушення наведених вимог у спірному наказі відсутнє відповідне обгрунтування щодо відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що спірний наказ був прийнятий відповідачем за відсутності підстав та умов, визначених нормами частин 1 та 2 статті 72 Закону №889-VIII, а також без дотримання критеріїв частини 2 статті 2 КАС України, а тому вірно задоволено позові в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсторонення було скасовано наказом ГУ Держпраці у Донецькій області № 91-ЛК від 12 березня 2021 року, колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки цим наказом дисциплінарне провадження відносно позивача, відкрите за наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 10 грудня 2020 року № 448-к було закрито, у зв`язку із завершенням терміну здійснення дисциплінарного провадження. Отже, спірний наказ не був скасований.

Водночас, висновок суду першої інстанції про те, що встановлення позивачу наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 25.11.2020р. № 423-к надбавки за інтенсивність праці у розмірі 25%, у той час, як іншим працівникам Головного управління Держпраці у Донецькій області розмір вказаної надбавки встановлений від 50% до 300%, може свідчити про наявність непрямої дискримінації позивача, колегія суддів вважає помилковим з огляду на наступне.

Пунктом 2 Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затв.постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. № 15 (далі - Положення №15), визначено, що керівники державної служби в державному органі мають право встановлювати державним службовцям у межах економії фонду оплати праці додаткові стимулюючі виплати.

За приписами пункту 3 цього Положення, до додаткових стимулюючих виплат державним службовцям належить, зокрема, надбавка за інтенсивність праці.

Відповідно до пункту 5 Положення №15 надбавка за інтенсивність праці встановлюється державним службовцям з урахуванням таких критеріїв:1) якість і складність підготовлених документів;2) терміновість виконання завдань, опрацювання та підготовки документів; 3) ініціативність у роботі.

Отже, лише факт встановлення іншим працівникам Головного управління Держпраці у Донецькій області надбавки за інтенсивність праці у розмірі більшому, ніж позивачу, не може свідчити про наявність непрямої дискримінації позивача.

Щодо стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року, 4 березня та 8 травня 2019 року, 21 жовтня 2020 року (справи №№640/14909/16-ц, 295/443/17, 233/3464/17, 580/1881/19, відповідно).

Отже, вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди судам слід надавати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

В обґрунтування підстав для відшкодування моральної шкоди позивач посилається на те, що незаконні дії по відстороненню від виконання посадових обов`язків позбавили його заробітної плати, що є єдиним джерелом існування родини. Враховуючи, що це зроблено навмисно, в скрутний для родини час, а також небажання державним органом визнавати власні помилки і відновлювати порушене право призвело до втрати довіри до держави та права, і необхідності докладати зусиль для відновлення порушеного права. Такі зусілля позивач докладає в момент необхідності приділення уваги та здійснення реабілітації сина, постраждалого внаслідок ДТП, народження доньки і необхідності приділення уваги родині під час святкування нового року. При цьому, недобросовісні вчинки щодо позбавлення заробітної плати до дня його народження, а потім повідомлення під новий рік про продовження строку ще на місяць здійснено органом, який має захищати і забезпечувати трудове право.

При цьому, жодного доказу, які б дозволяли суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, заподіяної внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачем не надано.

Долучені до матеріалів справи повідомлення про ДТП, медичне свідоцтво про народження дитини №936 від 27.12.2020р., довідка №975 від 28.12.2020р. про отримання пакунку малюка, ніяким чином не свідчать про заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача.

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відсутні.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції помилково було стягнуто на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп..

Згідно частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскільки судом першої інстанції невірно обраний спосіб захисту порушених прав позивача, то наявні правові підстави для зміни судового рішення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Держпраці у Донецькій області та Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року по справі №200/2/21-а задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року по справі №200/2/21-а змінити.

Абзац третій резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року по справі №200/2/21-а виключити.

В решті рішення Донецького окружного адміністративного суду 22 вересня 2021 року по справі №200/2/21-а залишити без змін.

Повне судове рішення 15 грудня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді А.А. Блохін

І.В. Сіваченко