Справа № 640/23726/20
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2022-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2022 року місто Київ № 640/23726/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., суддів: Гарника К.Ю., Пащенка К.С., при секретарі судового засідання Лук`янець Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до про Кабінету Міністрів України, Міністерства закордонних справ України визнання протиправними та скасування розпорядження, наказів та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 07 грудня 2022 року проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, Міністерства закордонних справ України, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 280-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства закордонних справ України";

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства закордонних справ України від 11 березня 2020 року № 416-ос "Про припинення роботи ОСОБА_1 на посаді державного секретаря МЗС";

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства закордонних справ України від 04 вересня 2020 року № 1495-ос "Про звільнення з державної служби ОСОБА_1 ";

- поновити ОСОБА_1 на посаді державного секретаря Міністерства закордонних справ України з 11 березня 2020 року;

- стягнути з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру його середньоденної заробітної плати з дня наступного за днем звільнення по день постановлення рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що частиною першою статті 87-1 Закону України «Про державну службу», на підставі якої прийнято оскаржувані розпорядження та накази, було розширено повноваження суб`єктів призначення щодо звільнення з посади, зокрема, державного секретаря та встановлено додаткові підстави для такого звільнення, що не було передбачено законодавством, чинним на момент призначення позивача на посаду. Вказане, на думку позивача, свідчить про встановлення додаткових обмежень для реалізації його прав, як особи, яка перебувала на публічній службі. Крім того, позивач вказує, що йому не було запропоновано жодної вакантної посади.

Позивач вважає, що його звільнення до закінчення строку призначення, лише у зв`язку із набранням чинності статті 87-1 Закону України "Про державну службу", поставило під загрозу гарантовані йому конституційні права, а процедура звільнення за статтею 87-1 Закону України "Про державну службу" не могла бути застосована до нього як до державного службовця, якого було призначено на посаду державного секретаря до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19.09.2019 №117-IX.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2021 апеляційні скарги Міністерства закордонних справ України, Кабінету Міністрів України залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2021 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 27.07.2022 касаційні скарги Кабінету Міністрів України, Міністерства закордонних справ України задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2021 року, додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2021 року, постановe Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року, додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року скасовано. Справу №640/23726/20 направлено на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Направляючи справу на новий розгляду Верховний Суд у своїй постанові вказав на те, що у межах підготовчого провадження відповідачами були заявлені клопотання про залишення позову в частині, яка стосується вимог позивача про визнання протиправним і скасування розпорядження КМУ від 11 березня 2020 року №280-р, наказу МЗС України від 11 березня 2020 року №416-ос, без розгляду. Однак, вирішуючи питання щодо строків звернення до суду з даним позовом судом першої інстанції в протокольній ухвалі не було наведено стислого опису тих мотивів, якими керувався суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотань відповідача.

Верховний Суд наголосив на тому, що оцінка доводів сторін щодо дотримання строку звернення до суду та пов`язаних із цими обставинами доказів має істотне значення для правильного вирішення справи.

Листом Верховного Суду від 04.08.2022 №640/23726/20/35249/22 матеріали справи №826/12774/15 скеровано до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали адміністративної справи №640/23726/20 передано на розгляд судді Іщуку І.О.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.08.2022 адміністративну справу №640/23726/20 прийнято до провадження суддею Іщуком І.О. та призначено підготовче засідання. Зобов`язано сторін у строк до 09.09.2022 із урахуванням постанови Верховного Суду від 27.07.2022 №640/23726/20 надати суду необхідні документи для повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи та підготувати письмові пояснення з приводу спірних правовідносин.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 09.09.2022, представник Міністерства закордонних справ (відповідач-2) зазначив про те, що звільнення позивача із займаної посади відбулось у порядку, визначеному статтею 87-1 Закону України "Про державну службу", на підставі подання відповідного міністра, а саме, подання Міністра законордонних справ України через якого відповідно до законодавства спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України діяльність Міністерства закордонних справ України. Представник відповідача-2 зауважив, що лист Міністра закордонних справ України з пропозицією про звільнення позивача зареєстрований Кабінетом Міністрів України 11.03.2020 о 10:28 год. разом із проектом відповідного розпорядження, яке було розглянуто на порядку денному засідання КМУ в цей же день об 11:30 год. та прийнято оскаржуване розпорядження.

Щодо можливості застосування положень статті 87-1 Закону України "Про державну службу" до позивача, представник відповідача-2 пояснив, що вказана стаття була застосовано до позивача саме під час її дії і щодо правовідносин, які існували після її прийняття, ця норма є чіткою, не викликає сумніву в її тлумаченні по іншому, що узгоджується з вказаною конституційною нормою та принципом правової визначеності.

За посиланням представника відповідача-2, Міністерством закордонних справ України було виконано приписи пункту 7 Порядку №27-20 в повному обсязі, передавши пропозиції НАДС позивачеві наступного дня після отримання, не порушивши, при цьому, встановлений триденний термін.

Також представник відповідача зауважив, що звільняючи позивача з посади державного секретаря Міністерства закордонних справ України слід враховувати докази застосування до нього однієї з гарантій, визначених частинами четвертою, п`ятою статті 87-1 Закону України "Про державну службу", у вигляді виплати шести посадових окладів за останньою посадою, про що свідчить Наказ Міністерства закордонних справ України від 04.09.2020 №1495-ос.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2022 продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі №640/23726/20 до 17.11.2022.

З урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27.07.2022 №640/23726/20, судом було вирішено клопотання відповідачів стосовно дотримання строків звернення до суду з даним позовом, за наслідками розгляду яких ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.10.2022 в задоволенні клопотань представників Кабінету Міністрів України та Міністерства закордонних справ України про залишення позовної заяви без розгляду у справі №640/23726/20 відмовлено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.10.2022 закрито підготовче провадження в адміністративній справі №640/23726/20 та призначено справу до колегіального розгляду по суті в порядку статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час судового розгляду справи судом оголошувались перерви та розгляд справи відкладався у відповідності із приписами Кодексу адміністративного судочинства України.

У судовому засіданні 07.12.2022 учасники справи підтримали свої доводи та заперечення.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 07.12.2022 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 11.09.2020 Міністром закордонних справ України внесено до Кабінету Міністрів України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства закордонних справ України відповідно до частини 1 стаття 87-1 Закону України «Про державну службу».

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №280-р ОСОБА_1 звільнено з посади державного секретаря Міністерства закордонних справ України відповідно до частини 1 стаття 87-1 Закону України «Про державну службу».

Наказом Міністерства закордонних справ України від 11 березня 2020 року №416-ос у зв`язку із розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №280-р ОСОБА_1 вважається таким, що припинив роботу на посаді державного секретаря Міністерства закордонних справ України 11 березня 2020 року та ОСОБА_1 зараховано за штат Міністерства закордонних справ України з 11 березня по 11 вересня 2020 року.

Наказом Міністерства закордонних справ України від 04 вересня 2020 року №1495-ос звільнено ОСОБА_1 з державної служби 11 вересня 2020 року.

Незгода позивача із вказаними вище розпорядженням та наказами зумовила його на звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Основні принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, врегульовано Законом України «Про державну службу» (далі - Закон).

У статті 12 Закону передбачено, що система управління державною службою включає: 1) Кабінет Міністрів України; 2) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби; 3) Комісію з питань вищого корпусу державної служби та відповідні конкурсні комісії; 4) керівників державної служби; 5) служби управління персоналом.

Щодо звільнення позивача шляхом прийняття Кабінетом Міністрів України оскаржуваного розпорядження суд зазначає наступне.

Частинами першою, другою статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року №794-VII (далі - Закон №794-VII) встановлено, що Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Стаття 21 Закону №794-VII визначає повноваження Кабінету Міністрів України у відносинах з міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади.

Так, відповідно до частин 1, 2 цієї статті Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина. Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому.

Частиною сьомою статті 21 Закону №794-VII передбачено, що Кабінет Міністрів України призначає на посаду:

1) державних секретарів міністерств, керівників та заступників керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби за результатами конкурсу відповідно до законодавства про державну службу;

2) перших заступників і заступників міністрів - за поданням Прем`єр-міністра України.

Звільнення зазначених осіб здійснюється Кабінетом Міністрів України з підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, законами України «Про Кабінет Міністрів України», «Про центральні органи виконавчої влади», «Про державну службу».

Порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовка та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності визначений Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18 липня 2007 року № 950 (далі - Регламент).

Порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовка та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності визначений Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950 (далі - Регламент).

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 §7 розділу 2 Регламенту на своїх засіданнях Кабінет Міністрів України розглядає питання організаційно- розпорядчого характеру, в тому числі кадрові питання, питання присудження премій та призначення стипендій Кабінету Міністрів.

Відповідно до пункту 1, 2 §16 глави 1 розділу 3 Регламенту пропозиції Прем`єр-міністрові щодо порядку денного засідання Кабінету Міністрів готує Секретаріат Кабінету Міністрів на підставі матеріалів, підготовлених для розгляду в порядку, встановленому розділами 4-7 цього Регламенту.

Порядок денний засідання Кабінету Міністрів складається з таких розділів: концептуальні засади реалізації державної політики; акти законодавства; кадрові питання: звіти та питання контролю; питання, що містять інформацію з обмеженим доступом.

Згідно з пунктом 1 §17 глави 1 розділу 3 Регламенту схвалений Прем`єр-міністром проект порядку денного засідання Кабінету Міністрів та матеріали до нього Секретаріат Кабінету Міністрів надсилає членам Кабінету Міністрів, іншим учасникам засідання в електронній формі із використанням системи електронної взаємодії органів виконавчої влади, крім матеріалів, що містять інформацію з обмеженим доступом, не пізніше ніж за 24 години до початку засідання, а у разі проведення позачергового засідання надає їх до початку або в ході засідання.

Матеріали з кадрових питань надаються учасникам засідання в день засідання перед його початком.

Пунктом 1 §19 глави 2 розділу 3 Регламенту передбачено, що на засіданнях Кабінету Міністрів головує Прем`єр-міністр, а в разі відсутності Прем`єр-міністра за його дорученням - Перший віце-прем`єр-міністр або віце-прем`єр-міністр згідно з визначеним Кабінетом Міністрів розподілом повноважень.

Пунктом 4 § 20 глави 2 розділу 3 Регламенту встановлено, що з кадрових питань доповідає на засіданні Міністр Кабінету Міністрів.

Відповідно до пунктів 1, 2 §30 глави 1 розділу 4 Регламенту акти Кабінету Міністрів з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень.

Розпорядження Кабінету Міністрів видаються, зокрема, з кадрових та інших питань організаційно-розпорядчого характеру.

Згідно з абзацом 1 пункту 4 § 32 глави 2 розділу 4 Регламенту проекти розпоряджень Кабінету Міністрів з кадрових питань готуються в установленому Кабінетом Міністрів порядку та вносяться на розгляд Кабінету Міністрів Міністром Кабінету Міністрів.

Відповідно до пункту 5 § 33 глави 2 розділу 4 Регламенту проект акта Кабінету Міністрів підлягає обов`язковому погодженню усіма заінтересованими органами, а також Мінфіном та Мінекономіки (м винятком проекту розпорядження з кадрових питань та щодо зміни особи, уповноваженої на підписання міжнародного договору України, зміни персонального складу Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі, а також проектів актів з питань утворення та організації роботи комітету з призначення керівників особливо важливих для економіки підприємств, оголошення відбору та призначення чи погодження кандидатур претендентів на посаду керівників і членів наглядових рад таких підприємств).

Так, з матеріалів справи вбачається, що лист Міністра закордонних справ України з пропозицією про звільнення позивача зареєстрований Кабінетом Міністрів України 11.03.2020 о 10 годині 28 хвилин разом із проектом відповідного розпорядження.

Відповідно до протоколу №3 засідання КМУ від 11 березня 2021 року було поставлено на обговорення кадрове питання щодо прийняття розпорядження КМУ «Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства закордонних справ України».

Окрім зазначеного вище, суд звертає увагу на те, що під час судового засідання 23.09.2021 в Шостому апеляційному адміністративному суді представником КМУ на виконання прокольної ухвали від 16.09.2021 подано додаткові докази щодо розгляду кадрового питання КМУ про звільнення ОСОБА_1 , а саме: належним чином завірену копію порядку денного засідання КМУ від 11 березня 2021 року.

Відповідно до наданого вище порядку вбачається, що засідання КМУ від 11.03.2021 проведено об 11:30 год. та на порядок денний даного засідання КМУ, відповідно до пункту 11 було винесено розгляд кадрових питань, зокрема, про про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.

Отже, оскаржуване розпорядження прийнято Кабінетом Міністрів України 11.03.2020.

Таким чином, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що звільнення позивача відбулося у порядку, визначеному статтею 87-1 Закону України «Про державну службу», на підставі подання відповідного міністра, а саме, подання Міністра закордонних справ України через якого відповідно до законодавства спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України діяльність Міністерства закордонних справ України.

На підставі зазначеного, суд не погоджується із посиланнями позивача на порушення Кабінетом Міністрів України згадуваних норм Регламенту при прийнятті оскаржуваного розпорядження від 11 березня 2020 року №280-р.

Щодо застосування положень статті 87-1 Закону України «Про державну службу» до спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Приписами частини першої та пункту 1 частини другої статті 6 Закону України «Про державну службу» обумовлено, що посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Встановлюються такі категорії посад державної служби: 1) категорія «А» (вищий корпус державної служби) - посади: зокрема, керівників центральних органів виконавчої влади, які не є членами Кабінету Міністрів України та їх заступників.

За змістом статті 34 Закону України «Про державну службу» призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України. Строкове призначення на посаду здійснюється у разі: призначення на посаду державної служби категорії «А» - на п`ять років, якщо інше не передбачено законом, з правом повторного призначення без обов`язкового проведення конкурсу на ще один строк або переведення на рівнозначну або нижчу посаду до іншого державного органу.

Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» визначено підставу для припинення державної служби - припинення за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно з частиною другою статті 83 Закону України «Про державну службу» зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім випадків, передбачених статтею 87-1 цього Закону.

Так, статтею 87-1 Закону України «Про державну службу» регламентовано додаткові підстави припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення.

За приписами частин першої, другої статті 87-1 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення може прийняти рішення про звільнення державного службовця з посади державної служби категорії "А" з власної ініціативи, за поданням Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) протягом чотирьох місяців з дня призначення Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) з одночасним зарахуванням такого державного службовця за штат відповідного державного органу.

Державні службовці, зараховані за штат відповідно до частини першої цієї статті, продовжують перебувати на державній службі згідно з цим Законом, виконуючи обов`язки державного службовця в межах, визначених керівником відповідного державного органу. Граничний строк такого перебування становить шість місяців з дня звільнення з посади відповідно до частини першої цієї статті.

Відповідно до частини третьої статті 87-1 Закону України «Про державну службу» умови оплати праці державних службовців, зазначених у частині другій цієї статті, визначаються Кабінетом Міністрів України.

В силу частин четвертої - шостої статті 87-1 Закону України «Про державну службу» протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, за пропозицією центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, погодженою з відповідним суб`єктом призначення, державний службовець за його згодою може бути переведений на будь-яку вакантну посаду державної служби не нижче категорії "Б" у державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, без проведення конкурсу.

Якщо протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, державному службовцю не запропоновано переведення відповідно до частини четвертої цієї статті, такий державний службовець звільняється з державної служби керівником державного органу, за штатом якого він перебуває, з виплатою вихідної допомоги у розмірі шести посадових окладів за останньою посадою.

Якщо протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, державний службовець тричі відмовився від переведення на іншу посаду відповідно до частини четвертої цієї статті, такий державний службовець звільняється з державної служби керівником державного органу, за штатом якого він перебуває, без виплати вихідної допомоги.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Так, до категорії "А" (вищий корпус державної служби) належать посади, зокрема (але не виключно), керівників центральних органів виконавчої влади, які не є членами Кабінету Міністрів України, та їх заступників, призначення на які здійснюється Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства про державну службу строком на п`ять років, якщо інше не передбачено законом.

З наведеного вбачається, що звільнення з посади вищого корпусу державної служби не пов`язується лише зі спливом п`ятирічного строку, на який особа призначена, у разі якщо законом передбачені інші додаткові правові підстави для такого звільнення.

Спірні правовідносини, які склались у цій справі, зводяться до питання щодо правомірності звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства закордонних справ України відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 280-р.

Отже, для вирішення цієї справи слід досліджувати підстави припинення державної служби та звільнення позивача із займаної ним посади вищого корпусу державної служби.

Так, 19.09.2019 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», що набрав чинності 25.09.2019, яким було внесено численні зміни до низки законодавчих актів, зокрема й до Закону України «Про державну службу»

Окрім іншого, вказаним Законом внесено зміни до статті 83 Закону України «Про державну службу», яка визначає перелік підстав для припинення державної служби.

Таким чином пункт 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» в частині підстави для припинення державної служби «за ініціативою суб`єкта призначення» доповнено фразою: "статті 87, 87-1 цього Закону», замість: «стаття 87 цього Закону».

Тобто Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» було доповнено Закон України «Про державну службу» статтею 87-1 з назвою «Додаткові підстави припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення» та розширено перелік підстав припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 280-р, позивача звільнено саме на підставі частини першої статті 87-1 Закону України «Про державну службу».

Аналіз наведеної правової норми щодо додаткових підстав припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення свідчить, що ця стаття застосовується лише до державних службовців категорії "А" та на підставі подання Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади протягом чотирьох місяців із дня призначення Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу).

Отже, питання правомірності звільнення позивача як державного службовця категорії "А" у цій справі слід досліджувати у взаємозв`язку зі строком призначенням нового Уряду в Україні та на підставі відповідного подання про звільнення з посади.

Верховною Радою України 04.03.2020 прийнято постанову №515-ІХ, якою відповідно до пункту 12 частини першої статті 85 та частини другої статті 114 Конституції України, Шмигаля Д.А. призначено Прем`єр-міністром України.

Наведене свідчить, що оскаржуване розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 280-р прийнято на підставі відповідного подання та в межах чотирьохмісячного строку з дня призначення Прем`єр- міністра України Шмигаля Д.А., що, насамперед, відповідає приписам частини першої статті 87-1 Закону України «Про державну службу».

Слід зазначити, що вказана правова норма була чинною як на момент внесення подання про звільнення позивача із займаної посади, так і на час прийняття оскаржуваного Розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 280-р.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Слід зазначити, що з 06.03.2021 року Закон України «Про державну службу» діє в редакції, в якій виключено статтю 87-1.

Разом з тим, Конституційним Судом України в рішенні від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, усі нормативно-правові та підзаконні акти застосовуються судом у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Варто звернути увагу на те, що норма статті 87-1 Закону України «Про державну службу» застосована до позивача саме під час її дії і щодо правовідносин, які існували після її прийняття, тобто, трудові правовідносини між позивачем і роботодавцем під час проходження ним державної служби на посаді категорії "А", що відповідає вказаній конституційній нормі та принципу правової визначеності.

Як зазначено вище, Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019, яким доповнено Закон України «Про державну службу» статтею 87-1, набрав чинності 25.09.2019, а відтак до спірних правовідносин, які мали місце 11.03.2020, вказана норма підлягає застосуванню.

Виходячи із зазначеного правового врегулювання та обставин справи можна дійти до висновку, що стаття 87-1 Закону України «Про державну службу» була застосована до позивача саме під час її дії і щодо правовідносин, які існували після її прийняття, ця норма є чіткою, не викликає сумніву в її тлумаченні по іншому, що узгоджується з вказаною конституційною нормою та принципом правової визначеності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.01.2022 у справі №640/8299/20, від 12.05.2022 у справі №640/11002/20, від 16.06.2022 у справі №640/5318/20, від 16.06.2022 №640/20021/19.

З приводу дотримання відповідачем-2 пунктів 4, 7 Порядку надання пропозицій щодо зайняття вакантної посади державної служби державним службовцям, звільнененим з посади державної служби категорії "А" відповідно до статті 87-1 Закону України "Про державну службу", затвердженого наказом Національного агентства України з питань державної служби від 21.02.2020 №27-20 під час звільнення позивача із займаної посади, суд зазначає наступне.

Процедура організації та надання пропозицій державним службовцям, звільненим з посади державної служби категорії «А» відповідно до частини першої статті 87-1 Закону України «Про державну службу», щодо зайняття посади державної служби не нижче категорії «Б» у державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, без проведення конкурсу, визначена Порядком надання пропозицій щодо зайняття вакантної посади державної служби державним службовцям, звільненим з посади державної служби категорії «А» відповідно до статті 87-1 Закону України «Про державну службу», затвердженим наказом НАДС від 21.02.2020 № 27-20, в редакцій, чинній на момент прийняття оскаржуваних розпорядження та наказу.

Виходячи з структури диспозиції пунктів 4, 5 Порядку № 27-20, державний орган, юрисдикція якого поширюється на всю територію України, зобов`язаний надавати два рази на місяць перелік вакантних посад не нижче категорії «Б» до НАДС для подальшої систематизації з іншими вакантними посадами в державних органах та надання, в порядку черговості, зарахованим за штат державним службовцям категорії «А».

Разом з тим, позивачем не наведено мотивів щодо необхідності застосування даного пункту порядку до спірних правовідносин, а також не наведено доводів щодо порушення з боку МЗС даної норми права, оскільки такі пропозиції НАДС зобов`язано надавати позивачу не тільки з переліку вакантних посад в МЗС, а також і державного органу, юрисдикція якого поширюється на всю територію України.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 27-20 НАДС надсилає державному органу пропозицію (пропозиції) для надання її державному службовцю.

Служба управління персоналом державного органу в триденний строк з дня отримання пропозиції (пропозицій) НАДС надає державному службовцю відповідну пропозицію (пропозиції).

У разі неможливості надання пропозиції (пропозицій) державному службовцю через його відсутність на робочому місці, служба управління персоналом надсилає її (їх) поштовим відправленням з рекомендованим повідомленням про вручення за адресою його місця проживання/перебування, зазначеною в особовій справі, з одночасним направленням відповідної інформації іншими засобами комунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

Державний службовець повідомляє службу управління персоналом про згоду на зайняття чи відмову від зайняття запропонованої вакантної посади особисто, що засвідчується проставленням особистого підпису на відповідній пропозиції (пропозиціях), або шляхом надіслання листа на офіційну електронну адресу відповідного державного органу, до якого додається заповнена форма пропозиції, наданої такому державному службовцю.

У разі неповідомлення державним службовцем служби управління персоналом про згоду на зайняття чи відмову від зайняття запропонованої вакантної посади або ненадходження такого повідомлення до державного органу протягом 10 робочих днів з дня надіслання пропозиції (пропозицій) відповідно до абзацу третього цього пункту, державний службовець вважається таким, що відмовився від зайняття запропонованої посади.

Про згоду державного службовця на зайняття запропонованої вакантної посади служба управління персоналом у триденний термін повідомляє НАДС та державний орган, в якому йому запропоновано вакантну посаду.

Про відмову державного службовця від зайняття запропонованої вакантної посади служба управління персоналом у триденний строк повідомляє НАДС.

Позивач стверджує про недотримання відповідачем-2 пункту 7 Порядку № 27-20, який детально описує процедуру ретрансляції державним органом наданих НАДС пропозицій про переведення на будь-яку іншу посаду державної служби категорії «Б» з огляду на те, що дата наказу про звільнення позивача з державної служби (04.09.2021) передувала переданню йому таких пропозицій, та, власне, наданню таких пропозицій з запізненням на 30 хвилин після завершення останнього робочого дня позивача.

При цьому, позивачем не враховано триденного строку, який надається державному органу, у відповідності до абзацу другого пункту 7 Порядку № 27-20, для передання пропозицій НАДС даній категорії державних службовців, а відтак, відсутності будь-яких порушень даної норми права з боку відповідача-2.

Як вбачається з матеріалів справи, Національне агентство з питань державної служби вперше за час перебування позивача поза штатом надало відповідачу-2 пропозиції про переведення ОСОБА_1 10.09.2021, які були передані до служби управління персоналом 11.09.2021, та, як наслідок, того ж дня, надіслані останніми до позивача, про факт отримання яких позивачем не заперечувалось.

Тобто, відповідачем-2 було виконано приписи пункту 7 Порядку № 27-20 в повному обсязі, передавши пропозиції НАДС позивачеві наступного дня після отримання, не порушивши, при цьому, встановлений триденний термін.

Більше того, у даній справі підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 87-1 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої, якщо протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, державному службовцю не запропоновано переведення відповідно до частини четвертої цієї статті, такий державний службовець звільняється з державної служби керівником державного органу, за штатом якого він перебуває, з виплатою вихідної допомоги у розмірі шести посадових окладів за останньою посадою.

З аналізу частин четвертої, п`ятої статті 87-1 Закону України «Про державну службу» вбачається, шо законодавцем встановлено 2 гарантії державному службовцю у разі звільнення даної категорії осіб:

- пропозиція будь-якої вакантної посади в державному органі не нижче категорії «Б» з призначенням на неї поза конкурсом в порядку переведення;

- виплата вихідної допомоги у розмірі шести посадових окладів за останньою посадою.

Дані гарантії є взаємовиключними та за змістом частини п`ятої статті 87-1 Закону України «Про державну службу», застосовуються без обмеження будь-якого права позивача.

Тобто, виплата вихідної допомоги у розмірі шести посадових окладів настає у випадку відсутності пропозицій від НАДС (станом на дату видання наказу МЗС про звільнення ОСОБА_1 їх не надходило) та, за своєю суттю, є аналогічною гарантією, визначеною законодавцем, наданню пропозицій про зайняття вакантних посад, про що і було зазначено відповідачем-2 під час розгляду справи.

У цьому зв`язку слід враховувати докази застосування до позивача однієї з гарантій, визначених частинами четвертою, п`ятою статті 87-1 Закону України «Про державну службу», у вигляді виплати шести посадових окладів за останньою посадою, що підтверджується наказом Міністерства закордонних справ України від 04.09.2020 №1495-ос.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 14.12.2022.

Головуючий суддя Іщук І.О.

Судді Гарник К.Ю.

Пащенко К.С.