Справа № 320/12574/20
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року (розглянута спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (дані - відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про відмову ОСОБА_1 у призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника та виплатити їй пенсійне забезпечення за весь період, протягом якого ОСОБА_1 вважається непрацездатною.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила про те, що вважає протиправним рішення відповідача про відмову у призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника через те, що позивачу встановлено інвалідність І-групи згідно довідки ЛТЕК після набуття нею 18 річного віку, оскільки, відповідач помилково вважає встановлення І-групи інвалідності по зору з дитинства після набуття позивачем 18 річного віку обставиною, на підставі якої може відмовити позивачу у призначенні пенсії по втраті годувальника.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року задоволено частково адміністративний позов.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві № 40 від 24.06.2020 про відмову ОСОБА_1 у призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Зобовязано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.06.2020 про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, з урахуванням висновків суду.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю з дитинства, має інвалідність по зору 1-ї групи пожиттєво. Це підтверджується довідкою серії КЧ-67 № 377133, виданою ЛТЕК безстроково від 11.12.1968 року. Позивач перебуває на обліку у Святошинському РУПСЗН та отримує державну соціальну допомогу особи з інвалідністю з дитинства І групи.

16.06.2020 позивач звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника та надала документи, підтверджуючі її право на отримання такого виду пенсійного забезпечення. Родинні зв`язки з померлим годувальником позивач підтвердила надавши відповідачу свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 14.07.1950 року.

Проте, відповідач, згідно листа від 01.07.2020 № 2600-0314-8/86986 відмовив позивачці у призначенні їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника пославшись на те, що позивачу встановлено інвалідність 1-ї групи згідно довідки ЛТЕК після набуття нею 18 річного віку.

Вказане рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, позивач вважає неправомірним та таким, що підлягає скасуванню з відновленням порушених прав та законних інтересів позивача безпосередньо через судовий захист.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України, встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Так, питання, пов`язані з призначенням і виплатою державної соціальної допомоги дітям-інвалідам та інвалідам з дитинства регулюються Законом України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам». Відповідно до Закону, право на державну соціальну допомогу мають інваліди з дитинства (статус присвоюється після досягнення 18 років) і діти-інваліди віком до 18 років.

Причина, група інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством України з одночасним роз`ясненням особам з інвалідністю з дитинства їх права на державну соціальну допомогу.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсії, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року.

Відповідно до положень ст. 36 Закону України Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон 1058-ІV), пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, які мають одночасно право на державну соціальну допомогу відповідно до цього Закону, на пенсію та державну соціальну допомогу згідно із Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію та інвалідам» призначається за вибором інвалідів з дитинства (законних представників інвалідів з дитинства, визнаних недієздатними та дітей-інвалідів) державна соціальна допомога відповідно до цього Закону або пенсія чи державна соціальна допомога згідно із Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію та інвалідам». При цьому, якщо інвалід з дитинства або дитина-інвалід має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника і державну соціальну допомогу відповідно до цього Закону, ці виплати призначаються одночасно незалежно від віку, якщо вони стали інвалідами до 18 років.

Відповідно до приписів частини 1 статті 38 Закону № 1058-ІV, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім`ї померлого годувальника вважається непрацездатним згідно із частиною другою статті 36 цього Закону, а членам сім`ї, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, - довічно.

Матеріалами справи досліджено, що на даний час, позивач отримує державну соціальну допомогу особи з інвалідністю з дитинства І групи, але як член сім`ї померлого годувальника, а саме батька - ОСОБА_2 , для якої його допомога була фактично постійним і основним джерелом засобів до існування, тож, позивач має право, за власним бажанням, отримувати також і пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до норм статті 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» від 16 листопада 2000 року № 2109- III (далі - Закон № 2109-ІІІ), особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, які мають одночасно право на державну соціальну допомогу відповідно до цього Закону, на пенсію та на державну соціальну допомогу згідно із Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», призначається за вибором осіб з інвалідністю з дитинства (законних представників осіб з інвалідністю з дитинства, визнаних недієздатними, та дітей з інвалідністю) державна соціальна допомога відповідно до цього Закону або пенсія чи державна соціальна допомога згідно із Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю». При цьому якщо особа з інвалідністю з дитинства або дитина з інвалідністю має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника, передбачену Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю») і державну соціальну допомогу відповідно до цього Закону, ці виплати призначаються одночасно.

Тож, з наведеного слідує, що відповідно до приписів статей 1, 36 Закону № 1058-ІV, статті 1 Закону № 2109-ІІІ, позивач є непрацездатною особою та має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону.

Слід зазначити, що 16.06.2020 позивач звернулася із заявою до Головного управління пенсійного Фонду України в місті Києві про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника та надала відповідні документи, підтверджуючі її право на отримання такого виду пенсійного забезпечення. Родинні зв`язки з померлим годувальником позивач підтвердила надавши відповідачу свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 14.07.1950, проте, відповідач, відмовив позивачці у призначенні їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника пославшись на те, що позивачу встановлено інвалідність 1-ї групи згідно довідки ЛТЕК після набуття нею 18 річного віку. У відзиві на позовну заяву, пенсійний орган також наголошує на тому, що виписка з акту огляду у медико-соціальній експертній комісії (МСЕК), в якій зазначено причину інвалідності «інвалід з дитинства» і яка вперше видана особі після досягнення 18 років, не є документом, який підтверджує, що особа стала інвалідом до 18 років, а вказує лише на те, що зазначена особа захворіла на дану хворобу до досягнення нею вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до змісту статті 36 Закону № 1058, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по ІІІ групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму ОСОБА_3 , - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Частиною 2 статті 36 Закону № 1058, визначено поняття непрацездатного члена сім`ї, а саме: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Отже, особа має право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, якщо: особа є непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника, перебувала на утриманні померлого годувальника, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності.

Відповідно до пункту 2.16 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 22.11.2005 року, за документ, що засвідчує родинні стосунки, приймаються паспорт, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, довідки про склад сім`ї, а також рішення суду.

Позивачем було надано до пенсійного органу свідоцтво про народження, з якого можливо встановити родинні зв`язку з батьком. (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 14.07.1950).

Крім того, на підтвердження свого статусу інваліда з дитинства позивач надала довідку серії КЧ-67 № 377133 видану Лікарсько-трудовою експертною комісією (ЛТЕК) безстроково від 11.12.1968.

Відповідно до пункту 2.3. постанови правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника подаються документи померлого годувальника, перелічені в підпунктах 2, 3 пункту 2.1 цього розділу. Також надаються, зокрема, довідка про склад сім`ї померлого годувальника та копії документів, що засвідчують родинні стосунки члена сім`ї з померлим годувальником (за наявності).

Згідно з пунктом 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі по тексту - Порядок № 22-1), днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю годувальника вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Колегія суддів враховує те, що офіційно статус інваліда І групи з дитинства позивач має з 11.12.1968 , але, фактично, набула його значно раніше, оскільки саме з дитинства є інвалідом по зору та проходила численні операції та лікування до набуття 18 річного віку.

З 11.12.1968, тобто після набуття 18 річного віку, позивачу було встановлено першу групу інвалідності по зору, але, як вказано у довідці ЛТЕК саме - з дитинства, тобто очевидно що до 18 років. Колегія судів вважає доводи відповідача в цій частині необґрунтованими, та такими, що не узгоджуються зправовим статусом інваліда з дитинства, крім того, суд бере до уваги й те, що наразі, у зв`язку зі значним сплином часу, позивач позбавлена можливості надавати відповідача відповідні додаткові підтвердження про набуття нею статусу інваліда з дитинства до досягненню нею 18 років.

Таким чином, колегія суддів приходит до висновку про те, що позивач має статус інваліда з дитинства і набула його у дитинстві, тобто до повноліття - до 18 років. Також, до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. У зв`язку з тим, що позивач надала відповідачу зазначені вище документи, необхідні для призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника, у пенсійного органу відсутні правові підстави для відмови останній у призначенні такої пенсії з підстав, наведених у спірному рішенні.

Таким чином, колегія суддів вважає відмову відповідача у призначенні пенсії позивачу протиправним рішенням, оскільки воно фактично незаконно обмежує її Конституційні права на соціальний захист, достатній рівень життя та отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника в розмірі визначеному відповідно до вимог Закону. Оскаржуване рішення відповідача не відповідає вимогам Закону, є необґрунтованим, а тому, підлягає скасуванню.

Тож, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Проте, у частині позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію у зв`язку з втратою годувальника та виплатити їй пенсійне забезпечення за весь період, протягом якого ОСОБА_1 вважається непрацездатною, суд відмовляє, оскільки у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.

У разі, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Важливо розуміти, що дискреційні повноваження - це, насамперед, сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Під дискреційними повноваженнями суд розуміє сукупність прав та обов`язків, закріплених у встановленому законодавством порядку за органом виконавчої влади, які він застосовує на власний розсуд. Наділивши орган виконавчої влади дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу певну свободу розсуду при прийнятті рішення.

Таким чином, суд не наділений повноваженнями підміняти собою суб`єкт владних повноважень при прийнятті певного рішення та не може втручатись у дискреційні повноваження такого суб`єкта, яким, у даному випадку, є ГУ ПФУ в м. Києві та саме даний орган призначає пенсії та перевіряє на відповідність всіх поданих особою документів.

Втручання суду в повноваження суб`єкта публічної влади можливе лише тоді, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи законодавства, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Оскільки прийняття рішення про призначення пенсії є дискреційним обов`язком органів Пенсійного фонду, та ураховуючи ту обставину, що відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача з підстави, яка визнана судом незаконною та необґрунтованою, суд позбавлений можливості встановити чи виконала позивач всі приписи законодавства щодо надання повного переліку необхідних документів, реквізитів тощо.

У свою чергу, приписи ч. 2 ст. 5 КАС України передбачають, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, з огляду на що, суд вважає за необхідне для повного захисту прав позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, з урахуванням висновків суду.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф ЗО).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першо інстанції дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль