Справа № 400/6150/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2022 р.м.ОдесаСправа № 400/6150/21

Головуючий І інстанції: Марич Є.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту судового рішення - 21.12.2021р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Обласного центру медико-соціальної експертизи Миколаївської обласної ради про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

03.08.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Обласного центру медико-соціальної експертизи Миколаївської обласної ради (Обласна МСЕК), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача при встановленні йому причин інвалідності «загальне захворювання» за результатами проведення повторного огляду МСЕК;

- зобов`язати відповідача визнати причиною його інвалідності при повторному огляді МСЕК «нещасний випадок (каліцтво), не пов`язаного з проходженням служби», а також скласти відповідну довідку, один примірник якої направити до ГУ ПФУ в Миколаївській області, а інший примірник направити йому.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є інвалідом другої групи, якому призначена пенсія за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Так, у 2018р. позивач отримав черепно-мозкову травму, а 26.06.2018р. МСЕК №2 йому встановлена друга група інвалідності безстроково, однак причиною зазначено «загальне захворювання», що, на переконання останнього, є протиправним та порушує його право на соціальний захист, оскільки відповідно до ст.20 зазначеного вище Закону, особи з інвалідністю поділяються на дві групи, з яких одна - «при настанні інвалідності внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби».

Представник відповідача, у свою чергу, надав до суду першої інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправними дії Обласного центру медико-соціальної експертизи Миколаївської обласної ради Обласна МСЕК при встановленні ОСОБА_1 причин інвалідності «загальне захворювання» за результатами проведення повторного огляду МСЕК. Зобов`язано Обласний центр медико-соціальної експертизи Миколаївської обласної ради Обласна МСЕК повторно розглянути заяву позивача про зміну причини встановлення інвалідності від 22.12.2020р. У задоволенні вимог про зобов`язання відповідача визнати причиною інвалідності при повторному огляді МСЕК саме «нещасний випадок (каліцтво), не пов`язаного з проходженням служби», скласти відповідну довідку, один примірник якої направити до ГУ ПФУ в Миколаївській області, а інший примірник направити позивачу - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 30.08.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.12.2021р. і прийняти нове - про зобов`язання відповідача виконати п. «б» ст.20 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2022р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

11.02.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є інвалідом другої групи, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Миколаївській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно зі свідоцтвом про хворобу від 06.12.2002р. №763, виданого ВЛК УМВС Миколаївської області, позивач має захворювання, пов`язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ, а саме: ІХС. Стенокардія напруги II ФК. Кардіосклероз атеросклеротичний. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., кризовий перебіг. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. Ангіопатія сітківки. Центральна дегенерація сітківки. Хронічний пієлонефрит. Ожиріння І ст. Розповсюджений остеохондроз шийного, грудного й поперекового відділів хребта. Деформуючий артроз правового колінного, обох гомілково-ступеневих суглобів. Астено-невротичний синдром».

26.06.2018р. Обласною МСЕК первинно було встановлено позивачу другу групу інвалідності внаслідок отримання побутової черепно-мозкової травми у 2018р., що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК від 26.06.2018р. серії 12 ААА №28862, а також випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 19.02.2018р. №

Причиною інвалідності зазначено: «загальне захворювання».

Позивач, не погоджуючись із вказаними причинами встановлення інвалідності, звертався із письмовими заявами до відповідача про проведення повторного огляду, у яких, зокрема, просив встановити (змінити) йому причину інвалідності на «нещасний випадок (каліцтво) не пов`язаний з проходженням служби», замість «загальне захворювання».

11.01.2021р. позивачу направлено лист-відповідь №1, в якому його повідомлено, що у зв`язку з порушеним ОСОБА_1 питанням щодо зміни причини інвалідності, всі медико-експертні та військово-медичні документи будуть направлені на консультацію в Український Державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності.

У подальшому, за результатами розгляду заяв позивача, його медико-експертних документів та, зокрема, із урахуванням консультативного висновку, наданого ДУ «Український Державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України», відповідач своїми листами від 13.04.2021р. №70 та від 25.06.2021р. №94 відмовив позивачу у зміні причин інвалідності позивача.

Вважаючи вищевказані дії відповідача щодо зазначення причин інвалідності протиправними, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, як наслідок, наявності підстав для їх часткового задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини щодо надання особі статусу особи з інвалідністю регламентовані Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991р. №875-ХІІ, Законом України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2010р. №2961-IV, «Положенням про медико-соціальну експертизу» та «Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009р. №1317), а також «Інструкцією про встановлення груп інвалідності» (затв. наказом МОЗ України від 05.09.2011р. №561), в редакціях чинних на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №875-ХІІ, «особою з інвалідністю» є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Аналогічне визначення наведено в абз.2 ч.1 ст.1 Закону №2961-IV.

Абзацом 4 ч.1 ст.1 Закону №2961-IV встановлено, що «інвалідність» - це міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або ж вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону №875-ХІІ, інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

За приписами ч.1 ст.1 Закону №2961-IV, «медико-соціальна експертиза» - це визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини та часу її настання, а також рекомендацій стосовно можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування та соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

У відповідності до ч.2 ст.6 Закону №875-ХІІ, громадянин має право в судовому порядку оскаржувати рішення органів медико-соціальної експертизи про визнання чи невизнання його інвалідом.

Статтею 7 Закону №2961-IV передбачено, що медико-соціальна експертиза повнолітніх осіб проводиться медико-соціальними експертними комісіями, а дітей - лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів.

В залежності ж від ступеня стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, та, зокрема, можливого обмеження життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем внаслідок втрати здоров`я особі, визнаній особою з інвалідністю, встановлюється перша, друга чи третя група інвалідності.

Медико-соціальні експертні комісії визначають, зокрема, групу інвалідності, її причину і час настання. Особа може одночасно бути визнана особою з інвалідністю однієї групи і лише з однієї причини. При підвищенні групи інвалідності в разі виникнення більш тяжкого захворювання причина інвалідності встановлюється на вибір особи з інвалідністю.

Як передбачено п.3 Положення №1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, які звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених, серед іншого, захворюваннями або наслідками вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

У свою чергу, медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (п.4 цього Положення).

Приписами п.10 Положення №1317 обумовлено, що залежно від ступеня, виду захворювання та групи інвалідності утворюються комісії загального та спеціалізованого профілів. До складу комісії входить не менше трьох лікарів за спеціальностями, перелік яких затверджується МОЗ з урахуванням профілю комісії, а також спеціаліст з реабілітації, лікар-психолог або психолог.

За правилами п.11 Положення №1317, міські, міжрайонні, районні комісії визначають, серед іншого, ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або ж допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

Відповідно до п.12 цього Положення, до повноважень Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії віднесено: повторний огляд осіб, що звертаються для встановлення інвалідності і оскаржили рішення районних, міжрайонних, міських комісій, перевірка якості розроблення індивідуальних програм реабілітації, здійснення контролю за повнотою і якістю їх виконання; проведення у складних випадках огляду осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленнями районних, міжрайонних, міських комісій.

Згідно з п.19 Положення №1317, комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Пунктом 20 цього ж Положення закріплено, що комісія під час встановлення інвалідності керується Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики та Радою Федерації незалежних профспілок України.

За змістом п.1.3 Інструкції №561, відповідно до Положення №1317, експертиза проводиться хворим, що досягли повноліття, інвалідам, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання із метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Як визначено положеннями п.1.4 Інструкції №561, медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, здійснення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Наведене вище відповідає також п.17 Положення №1317.

Фахівці МСЕК зобов`язані ознайомити особу (законного представника) з порядком, умовами та критеріями встановлення інвалідності, а також надавати роз`яснення з інших питань, що пов`язані з встановленням групи інвалідності, на вимогу особи (законного представника) або у разі її незгоди з рішенням МСЕК (п.1.5 Інструкції №561).

Згідно з п.1.10 Інструкції №561, при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії.

Отже, за наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин, колегія суддів доходить висновку, що огляд осіб із порушеннями стану здоров`я за наявності даних, які підтверджують стійкий розлад функцій організму, зумовленого захворюванням, травмою або вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності цієї особи, з метою встановлення групи інвалідності здійснюється виключно МСЕК шляхом проведення медико-соціальної експертизи.

Залежно від ступеня розладу функцій організму, за наведених умов, особі, визнаній особою з інвалідністю, встановлюється перша, друга чи третя група інвалідності.

Медико-соціальна експертиза осіб, які звернулися для встановлення певної групи інвалідності, проводиться комісійно шляхом: вивчення документів, що безпосередньо підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивного обстеження та оцінки стану всіх систем організму особи, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії.

У тому разі, якщо особа з інвалідністю не погоджується із рішенням (висновком) міжрайонної МСЕК, вона має право подати протягом місяця після одержання висновку комісії письмову заяву до МСЕК вищого рівня.

Так, п.2.1 Інструкції №651 встановлені основні види порушень функцій організму людини, які визначаються медико-соціальною експертизою, до яких належать порушення психічних функцій (сприйняття, уваги, пам`яті, мислення, мови, емоцій, волі), статодинамічних функцій (голови, тулуба, кінцівок, рухливих функцій, статики та/або координації руху), сенсорних функцій (зору, слуху, нюху, дотику, больової, температурної та інших видів чутливості), функції кровообігу, дихання, травлення, виділення, обміну речовин та енергії, внутрішньої секреції, імунітету тощо, мовні порушення (не обумовлені психічними розладами), порушення голосоутворення або ж форми мови - порушення усної (ринолалія, дизартрія, заїкання, алалія, афазія) та письмової (дисграфія, дислексія), вербальної та невербальної мови, а також порушення, що викликають спотворення (деформація обличчя, голови, тулуба, кінцівок, аномальні дефекти травного, сечовидільного, дихального трактів, порушення розмірів тулуба).

Критерії життєдіяльності людини встановлені п.2.2 Інструкції №561 та включають: здатність до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання та виконання трудової діяльності.

Особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється перша, друга чи третя група інвалідності. У свою чергу, перша група інвалідності поділяється на підгрупи «А» і «Б» залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Згідно із п.п.2.3-2.5 вказаної Інструкції, критерії встановлення інвалідності визначені у п.27 «Положення про встановлення інвалідності» (затв. згаданою вище Постановою КМУ №1317). Причини інвалідності встановлюються згідно з п.26, а повторний огляд інвалідів проводиться згідно з п.22 цього ж Положення.

Відповідно до п.26 «Положення про встановлення інвалідності», особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється перша, друга чи третя група інвалідності. Причинами інвалідності є: загальне захворювання, інвалідність з дитинства, нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоров`я), професійне захворювання; а також поранення, контузії, каліцтва, захворювання, зокрема, одержані під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби чи пов`язані з перебуванням на фронті, одержані під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, пов`язані з участю у бойових діях та перебуванням на території інших держав тощо.

Пунктом 22 «Положення про встановлення інвалідності» передбачено, що повторний огляд осіб з інвалідністю із нестійкими, оборотними змінами та порушеннями функцій організму з метою визначення ефективності реабілітаційних заходів, стану здоров`я та ступеня соціальної адаптації проводиться раз на один - три роки.

При цьому, повторний огляд осіб з інвалідністю, а також осіб, інвалідність яких встановлено без зазначення строку проведення повторного огляду, проводиться раніше зазначеного строку за заявою такої особи з інвалідністю, інших заінтересованих осіб у разі настання змін у стані здоров`я і працездатності або за рішенням суду.

Системний аналіз вищенаведених норм дає достатні підстави для висновку, що рішення МСЕК приймається після повного медичного обстеження особи та проведення необхідних досліджень лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, на підставі повного вивчення медичної документації, яка обов`язково включає направлення на МСЕК, та результатами об`єктивного обстеження особи членами комісії.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 26.09.2018р. у справі №817/820/16 та від 25.09.2018р. у справі №804/800/16.

Втім, як вірно було зазначено судом попередньої інстанції, у даному випадку, завданням суду, є виключно лише перевірка дотримання МСЕК встановленого законодавством порядку проведення експертизи та відповідність її дій та рішень положенням спеціальних нормативно-правових актів, які регулюють правовідносини у цій справі.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд, зокрема, у постанові від 27.09.2019р. у справі №215/3246/17.

Матеріалами справи беззаперечно підтверджується факт встановлення позивачу другої групи інвалідності із зазначенням причин - «загальне захворювання».

Під час повторного розгляду заяви ОСОБА_1 відносно зміни йому причин інвалідності із «загального захворювання» на «нещасний випадок (каліцтво), не пов`язаний із проходженням служби» відповідач, враховуючи лише консультативний висновок ДУ «Український Державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України», дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для зміни причин встановлення інвалідності.

Однак, як вже неодноразово зазначалося колегією суддів, Інструкцією №561 в обов`язковому порядку передбачено об`єктивне обстеження особи членами комісії.

У той же час, відповідачем не було надано жодних належних доказів проведення обстеження позивача членами комісії під час його повторного звернення щодо розгляду питання зміни причин інвалідності. Більш того, як зазначає сам відповідач у відзиві, висновок про відсутність підстав для зміни причин інвалідності зроблено лише на підставі консультативного висновку.

Судом апеляційної інстанції досліджено копію цього консультативного висновку позаштатної загальноінститутської медико-експертної комісії від 08.04.2021р. №109 та встановлено те, що ДУ «Український Державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» досліджувалось питання щодо зміни причин інвалідності позивача із «загального захворювання» на «захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ», тоді як самим позивачем ставилось питання щодо зміни причин встановлення йому інвалідності з «загального захворювання» на «каліцтво, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків)», як це передбачено п. «б» ст.20 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

У свою чергу, у вказаному висновку зазначено, що підстави для зміни причин інвалідності на «захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ» - відсутні, так як позивач визнаний особою з інвалідністю другої групи за наслідками побутової черепно-мозкової травми від 2018р., а не внаслідок захворювань, які він отримав при проходженні служби в органах внутрішніх справ.

З огляду на викладене, суд 1-ї інстанції цілком вірно та обґрунтовано зауважив про порушення відповідачем вимог Положення №1317 та Інструкції №561, адже дослідження причинного зв`язку отримання інвалідності ОСОБА_1 та, відповідно, проведення обстеження особи членами комісії належним чином проведено не було, а відмова відповідача у зміні його причин інвалідності ґрунтується виключно на консультативному висновку позаштатної загальноінститутської медико-експертної комісії ДУ «Український Державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» від 08.04.2021р. №109, яким порушене позивачем питання не досліджувалося взагалі.

Надаючи ж оцінку судовому рішенню першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів звертає увагу, що визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи входить до компетенції медико-соціальної експертизи.

Враховуючи сутність цих спірних правовідносин, колегія суддів погоджується із викладеним в оскаржуваному рішенні суду 1-ї інстанції висновком про те, що суди, при розв`язанні таких спорів, в першу чергу перевіряють дотримання МСЕК порядку проведення експертизи та основних вимог законодавства, що регулює відповідну сферу.

Разом із тим, слід зазначити, що вирішення питань щодо визначення ступеня розладу функцій органів і систем організму, обмеження життєдіяльності особи та, відповідно, групи (у тому числі і підстав встановлення) інвалідності є дискреційними повноваженнями відповідних комісій та вимагає наявності медичної освіти та спеціальних знань, у той час як суд, у відповідності до положень КАС України, не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження стосовно вирішення питань, які законодавством віднесено до компетенції цього органу.

Згідно з положеннями ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист порушених суб`єктом владних повноважень прав позивача. Тобто, за наявності встановленого в судовому порядку порушення відповідачем порядку проведення огляду та прийняття «висновку», як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції позбавлені повноважень зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняття відповідне рішення.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що при розгляді по суті спору у справах, в яких оскаржується рішення МСЕК, суд не може здійснювати власну оцінку підстав прийняття того чи іншого висновку, оскільки суди не є «спеціалізованими установами» в медичній сфері і тому оцінка підстав прийняття висновку МСЕК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права.

До того ж, такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.09.2019р. у справі № 215/3246/17 та від 09.12.2019р. у справі №160/9746/18.

Як уже зазначалося колегією суддів вище, суди вправі перевіряти законність висновку МСЕК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку на підставі приписів «Положення про медико-соціальну експертизу» та «Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009р. №1317), а також «Інструкції про встановлення груп інвалідності» (затв. наказом МОЗ України від 05.09.2011р. №561)

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 30.11.2020р. у справі №200/14695/19-а.

Таким чином, виходячи з предмету спору та правового врегулювання зазначених нормативно-правових актів, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про наявність підстав для покладення на відповідача зобов`язання повторно розглянути заяву позивача про зміну причин інвалідності від 22.12.2020р.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з положеннями ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача (апелянта) щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 16.12.2022р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко