Справа № 640/21913/21
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2022-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не призначення позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу";

зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачці пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" з врахуванням заробітної плати державного службовця, визначеної в довідках Державного агентства резерву України від 22.06.2021 року №1478/0/4-21 та №1477/0-21.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУ ПФУ в м. Києві з жовтня 2016 року та отримує пенсію за віком відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

30 червня 2021 року позивачка звернулася до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про переведення на пенсію за віком державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу".

Листом від 16 липня 2021 року №2600-0213-8/115748 Головне управління Пенсійного фонду України м. Києві відмовило позивачці у призначенні пенсії держслужбовця на тій підставі, що станом на день набрання чинності Законом №889-VIII остання не займала посаду державної служби, відсутні необхідні 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, передбачених чинним законодавством.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивачка звернулася до суду з позовом.

Згідно ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом №889-VIII, який набрав чинності 01.05.2016.

Статтею 90 Закону №889-VIII передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII з 1 травня 2016 року втратив чинність Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до пункту 10 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Положеннями пункту 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Так, до 01.05.2016 діяло законодавство у сфері державної служби, яке передбачало право державного службовця на призначення пенсії на умовах, визначених статтею 37 Закону № 3723-VIII.

Відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Таким чином, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

В даному випадку суд першої інстанції зробив правильний висновок, що для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Як встановлено з матеріалів справи, станом на день звернення позивачки із заявою про перехід на пенсію за віком відповідно до Закону № 889-VIII, позивачка досягла віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Щодо наявності страхового стажу та стажу державної служби, слід зазначити наступне.

Зі змісту листа Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 16.07.2021 року №2600-0213-8/115748 вбачається, що позивачці до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, враховано періоди з 01.12.2000 по 03.01.2002, 25.03.2004 по 15.09.2004, 26.11.2007 по 22.09.2011, 28.09.2011 по 23.11.2015, що становить 9 років 6 місяців 17 днів. Періоди роботи з 21.01.1993 по 30.11.2000 ДПІ не зараховано до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, так як в цей період ОСОБА_1 були присвоєні спеціальні звання «Інспектор податкової служби».

У матеріалах справи наявна трудова книжка позивачка, в якій наявні записи про період роботи позивачки з 21.01.1993 по 30.11.2000 в органах доходів і зборів, а саме Державній податковій інспекції Центрального міського району м. Горлівка.

Наказом Державного митного комітету України від 31 січня 1994 року №3-А позивачці присвоєно звання інспектора митної служби ІІІ рангу.

28 лютого 1994 року позивачка прийняла Присягу державного службовця.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України Закону України «Про державну службу» №3723-XII, який був діючим протягом тривалих періодів роботи позивачки на відповідних посадах в органах податкової служби, - державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивачки на відповідних посадах, був Закон України «Про державну податкову службу в Україні» від 04 грудня 1990 року №509-XII.

Згідно з ч. 5, 7, 8 ст. 15 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04 грудня 1990 року №509-XII, правовий статус посадових осіб органів державної податкової служби, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Законом, а в частині, що не регулюється ним, - Законом України «Про державну службу». Посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації. Порядок атестації визначається центральним органом державної податкової служби. Посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються спеціальні звання: головний державний радник податкової служби, державний радник податкової служби I рангу, державний радник податкової служби II рангу, державний радник податкової служби III рангу, радник податкової служби I рангу, радник податкової служби II рангу, радник податкової служби III рангу, інспектор податкової служби I рангу, інспектор податкової служби II рангу, інспектор податкової служби III рангу.

Частиною 4 ст. 15 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04 грудня 1990 року №509-XII передбачено, що службові особи державних податкових інспекцій не мають права займатися підприємницькою діяльністю, а також працювати за сумісництвом на підприємствах, в установах і організаціях (крім наукової та викладацької діяльності).

Тобто, даною нормою було установлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондуються з вимогами статті 12 Закону України «Про державну службу» №3723-XII щодо обмежень, пов`язаних із прийняттям на державну службу та її проходженням.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04 грудня 1990 року №509-XII видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вказує, що посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання та які обіймають посади в державних органах для виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, - дійсно перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

В свою чергу, «Порядком обчислення стажу державної служби», затвердженим постановою KMУ від 03.05.1994 №283, також було передбачено зарахування до стажу державної служби роботи (служби) на посадах суддів, слідчих, а також час служби на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, в органах внутрішніх справ, що входили або входять до структури Міністерства внутрішніх справ.

Так, згідно з абз. 2 п. 2 «Порядку обчислення стажу державної служби», затвердженого постановою KM України від 03.05.1994 року №283 (чинного до набрання законної сили Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10 грудня 2015 року) до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Таким чином, як Законом України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015, так і нормами діючих до нього профільних Законів України «Про державну службу» №3723-XII та Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04 грудня 1990 року №509-XII, «Порядку обчислення стажу державної служби», затвердженого постановою KMУ від 03.05.1994 року №283, - передбачено зарахування до стажу державної служби роботу (службу) на посадах керівних працівників і спеціалістів в органах державної податкової служби та її територіальних органів.

Враховуючи те, що позивачка з 21.01.1993 по 30.11.2000 працювала в органах державної податкової служби, обіймала відповідні посади для виконання завдань і функцій держави (у сфері податкової політики), та те, що їй присвоювались відповідні ранги державних службовців та спеціальні звання за наслідками атестації у визначеному Законом України «Про державну податкову службу в Україні» від 04 грудня 1990 року №509-XII порядку, а також те, що вона одержувала заробітну плату за виконувану роботу за рахунок державного бюджету, і з отримуваної нею заробітної плати проводились відрахування підвищених розмірів відповідних (страхових, соціальних) внесків до спеціальних фондів державного бюджету, - то всі періоди роботи (служби) позивачки підлягають зарахуванню до стажу державної служби.

Щодо посилань апелянта на те, що займані позивачкою посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII, оскільки їй як посадовій особі контролюючих органів присвоювались спеціальні звання, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно п. 344.1 ст. 344 Податкового кодексу України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

При цьому, період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Відповідно до п. 343.1 - 343.2 ст. 343 Податкового кодексу України, посадовим особам контролюючих органів присвоюються такі спеціальні звання: головний державний радник податкової та митної справи; державний радник податкової та митної справи I рангу; державний радник податкової та митної справи II рангу; державний радник податкової та митної справи III рангу; радник податкової та митної справи I рангу; радник податкової та митної справи II рангу; радник податкової та митної справи III рангу; інспектор податкової та митної справи I рангу; інспектор податкової та митної справи II рангу; інспектор податкової та митної справи III рангу; інспектор податкової та митної справи IV рангу; молодший інспектор податкової та митної справи. Положення про спеціальні звання та порядок їх присвоєння, співвідношення з рангами державних службовців, розмір надбавок за спеціальне звання затверджуються Кабінетом Міністрів України. У разі присвоєння посадовій особі спеціального звання відповідно до пункту 343.1 цієї статті надбавка за ранг державного службовця не виплачується.

Так, постановами Кабінету Міністрів України визначались порядки присвоєння спеціальних звань посадовим особам податкових органів: від 19 грудня 2012 року № 1169 Питання присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів державної податкової служби; від 23 жовтня 2013 року № 839 Про спеціальні звання посадових осіб органів доходів і зборів; від 09 жовтня 2020 року № 945 «Про спеціальні звання посадових осіб податкових органів».

Згідно із п. 9 «Порядку присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів доходів і зборів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.10.2013 № 839 посадовій особі, яка перебувала на державній службі та вперше призначена на посаду в органах доходів і зборів, присвоюється спеціальне звання за посадою, на яку призначено особу, з урахуванням встановленого співвідношення рангів державних службовців. Особам, які приймаються на роботу до органів доходів і зборів та яким раніше присвоєно спеціальні звання державної податкової або митної служби, спеціальні звання присвоюються з урахуванням співвідношення, визначеного законом.

Відповідно до п. 4 «Порядку присвоєння спеціальних звань посадовим особам органів доходів і зборів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.10.2013 №839, до строку перебування у спеціальному званні зараховується період роботи в органах доходів і зборів у спеціальному званні (ранзі державного службовця), а також строк перебування у спеціальному званні (ранзі державного службовця) посадових осіб державної податкової та державної митної служби, крім посадових осіб, яким у період роботи в органах доходів і зборів спеціальне звання було присвоєно достроково.

Постановою Кабінету Міністрів України № 306 від 20 квітня 2016 року «Питання присвоєння рангів державних службовців та співвідношення між рангами державних службовців і рангами посадових осіб місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями» затверджено Порядок присвоєння рангів державних службовців, співвідношення рангів державних службовців і військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями згідно з додатками 1-10.

Вищенаведені норми підтверджують, що посадові особи контролюючих органів, в даному випадку податкового органу, віднесені до державних службовців за певними особливостями, тобто з присвоєнням спеціальних звань, які відповідають певним категоріям та рангам державних службовців. Відтак, спеціальні звання посадових осіб органів державної податкової служби - прирівнюються до рангів державного службовця, визначених постановою Кабінету Міністрів України №306. Додатком 6 постанови №306 передбачено, що спеціальне звання «Радник податкової та митної справи ІІІ рангу» прирівнюється до 6 рангу державного службовця. Отже, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Апеляційний суд наголошує, що спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був Закон України «Про державну податкову службу в Україні» № 509-XII та Податковий кодекс України, які мають вищу юридичну силу, ніж розпорядження КМУ від 22.07.2016 № 465. Таким чином, доводи апелянта про те, що посадові особи контролюючих органів, яким присвоюються спеціальні звання, не належать до категорій посад державної служби, - є безпідставними.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що період роботи позивачки з 21.01.1993 року по 30.11.2000 року, що становить 7 років 10 місяців 9 днів підлягає зарахуванню до стажу державної служби.

Щодо періоду роботи позивачки в Українському державному науково-дослідному інституті «Ресурс» на посаді начальника відділу цін та моніторингу ринку в період з 17.09.2004 року по 17.01.2006 року та в Державному підприємстві «Держпостачання» на посаді комерційного директора в період з 18.01.2006 року по 20.11.2007, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 3 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (чинного на момент перебування на державній службі позивача та на час її припинення), до стажу державної служби включається також стаж наукової роботи, набутий в державних установах, організаціях, закладах на посадах, визначених переліком посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2004 №257, незалежно від наявності перерв у роботі.

Переліком посад наукових (науково-педагогічних) працівників державних підприємств, установ, організацій, перебування на яких дає право на призначення пенсій та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.1999 № 923 до таких віднесено посади керівника (ректора, начальника) державного вищого навчального закладу або державного закладу післядипломної освіти (їх філій); заступника керівника (ректора, начальника) з основних напрямів діяльності установи; завідувача, професора, доцента, старшого викладача, асистента кафедри (курсів); керівника (директора, начальника) наукової установи; заступника керівника (директора, начальника) з основного напряму діяльності установи; ученого секретаря установи; керівника, заступника керівника, головного наукового співробітника, провідного наукового співробітника, старшого наукового співробітника, наукового співробітника, молодшого наукового співробітника підрозділу (частини, сектору, лабораторії тощо) з основного напряму діяльності у складі вищого навчального закладу, державного закладу післядипломної освіти, наукової установи.

Згідно з Переліком посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2004 № 257 (із подальшими змінами і доповненнями), до таких віднесено посади керівника (ректора, президента, начальника тощо); заступника керівника (першого проректора, проректора, першого віце-президента, віце-президента) з науково-педагогічної, наукової роботи; декана; завідуючого кафедрою; професора; доцента; директора бібліотеки; наукового працівника бібліотеки; старшого викладача, викладача, асистента, керівника (завідуючого, начальника, директора), заступника керівника (завідуючого, начальника, директора) наукового підрозділу (інституту, частини, відділу, лабораторії, сектору, бюро, групи); головного наукового співробітника; провідного наукового співробітника; старшого наукового співробітника; наукового співробітника; молодшого наукового співробітника, ученого секретаря. При цьому, варто зауважити, перелік посад сформульовано невичерпно.

Вказані обставини свідчать про те, що посади, на яких перебувала позивачка в Українському державному науково-дослідному інституті «Ресурс» на посаді начальника відділу цін та моніторингу ринку у період 17.09.2004 року по 17.01.2006 року (що становить 1 рік 4 місяці) та в Державному підприємстві «Держпостачання» на посаді комерційного директора в період з 18.01.2006 року по 20.11.2007 (що становить 1 рік 10 місяців 3 дні), були віднесені до переліку посад, які повинні бути зараховані до стажу державної служби позивачу.

Загалом не зарахований позивачці стаж державної служби з урахуванням зарахованого відповідачем складає 20 років 7 місяців та 28 днів, що є достатнім (більше 20 років) для призначення пенсії державного службовця.

Оскільки станом на день звернення позивачки із заявою про перехід на пенсію за віком відповідно до Закону № 889-VIII, позивачка досягла віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та у неї наявний страховий стаж і стаж державної служби, необхідний для призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 3723-ХІІ, позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, проте допустив помилку у підрахунку стажу позивачки, зокрема зазначив не вірний період роботи позивачки в Державному підприємстві «Держпостачання» на посаді комерційного директора, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

В даному випадку доводи апеляційної скарги позивачки спростовують висновки суду першої інстанції та є підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

За змістом частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегією суддів встановлено, що позивачкою було сплачено судовий збір на подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2270 грн., який підлягає поверненню останній шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2022 року скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не призначення ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" з врахуванням заробітної плати державного службовця, визначеної в довідках Державного агентства резерву України від 22.06.2021 року №1478/0/4-21 та №1477/0-21.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М.Єгорова

А.Ю. Коротких