Справа № 520/26152/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2022-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Зоркіна Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 р. Справа № 520/26152/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.02.2022, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 02.02.22 по справі № 520/26152/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області

про визнання дій (бездіяльності) протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної служби України надзвичайних ситуацій у Харківській області ( далі відповідач, ГУ ДСУ НС у Харківській обл) , у якому просив суд:

визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача, яка полягає у невиплаті одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

зобов`язати ГУ ДСУНС в Харківській обл. виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

стягнути з ГУ ДСУНС в Харківській обл. середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні (у зв`язку з невиплатою одноразової грошової допомоги) за період з 22.07.2021 по день ухвалення рішення в сумі, яка буде визначена на день ухвалення рішення з урахуванням середньоденної заробітної плати за день у розмірі 4856,19 грн.

Ухвалою від 02.02.2022 адміністративний позов в частині вимог про визнання дій (бездіяльності) протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та зобов`язання вчинити означені дії - залишено без розгляду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.02.2022 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ГУ ДСУНС в Харківській обл. на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 22.07.2021 по 19.12.2021 у розмірі 4763 грн 22 коп.

В іншій частині вимог позов залишено без задоволення.

Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 22.07.2021 по 19.12.2021, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просив скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити постанову, якою стягнути з відповідача середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 22.07.2021 по 19.12.2021 у розмірі 138 465,72 грн.

В обґрунтуванням вимог апеляційної скарги апелянт посилався на безпідставне зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку позивача у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 22.07.2021 по 19.12.2021.

Відповідач не погодився з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 15.07.2021 № 294 позивача звільнено зі служби цивільного захисту за пунктом 176 підпунктом 3 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового та начальницького складу (а.с.14)

Наказом ГУ ДСНС України в Харківській області від 21.07.2021 № 300 по особовому складу позивача з 21.07.2021 виключено з кадрів ДСНС України та всіх видів забезпечення та зазначено, що вислуга років для нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні складає 25 років 03 місяці 07 днів.

20.12.2021 позивачу виплачена одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 476 350,92 грн.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовної вимоги суд першої інстанції виходив з наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, з урахуванням принципу пропорційності, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4763,22 грн.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає таке.

Сторонами не оскаржується наявність права позивача на отримання середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Судовим розглядом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні.

Так, відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

У цьому випадку позивач, у зв`язку з порушенням відповідачем його права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.07.2021 по 19.12.2021.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 21.04.2021 по справі № 120/3857/19-а.

Щодо суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку відповідач має нарахувати та виплатити позивачеві, колегія суддів зазначає таке.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, зазначав що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (постанова Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 п. 8 Порядку).

Відповідно до пункту 3 розділу III Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Згідно з пунктом 4 розділу III Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судовим розглядом встановлено, що при звільненні (21.07.2021) ОСОБА_1 відповідачем не була виплачена сума одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 476 350,92 грн.

Вказана сума фактично виплачена одним платежем, а саме: 20.12.2021 у розмірі 476 350,92 грн.

Отже, вказані виплати сплачені позивачу поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

При визначенні розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача судом першої інстанції було враховано розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, період затримки, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, принцип справедливості та співмірності.

Судом першої інстанції проведено розрахунок середнього заробітку за час затримки належних позивачу виплат, з урахуванням, зокрема, правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц.

Так, відповідно до довідки від 26.11.2021 № 546 (а.с. 17), грошове забезпечення позивача у травні-червні 2021 року складалося щомісячно з: посадового окладу 9020,00 грн, окладу за звання 1480,00 грн, надбавки за вислугу років 5250,00 грн, надбавки за особливості проходження служби 7875,00 грн, надбавки за кваліфікацію 631,40 грн, надбавки за роботу з секретними документами 902,00 грн, щомісячної премії 13530,00 грн.

Також, відповідно до відомостей, що містяться у довідці від 26.11.2021 № 546, позивач у травні 2021 року отримав матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 38 680,00 грн та у червні 2021 року отримав матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань у розмірі 38 680,00 грн та одноразову нагородну премію у розмірі 38 680,00 грн, які, в силу приписів п. 4 розділу III Порядку № 100, не враховується до розрахунок середнього заробітку.

Отже з урахуванням приписів п. 2, 3, 4, 8 Порядку № 100 розмір грошового забезпечення позивача за травень 2021 року склав 39 103,81 грн, - за червень 2021 року 39 103,81 грн, а розмір середньоденного грошового забезпечення позивача склав (39 103,81 грн + 39 103,81 грн : (31+30)) = 1 282,09 грн.

Отже середній заробіток за весь час затримки виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні по день фактичного розрахунку складає 192 313,50 грн (1 282,09 грн (середньоденний розмір грошового забезпечення) х на 150 днів (кількість днів затримки)).

З огляду на вказане, колегія суддів зауважує на помилковості розрахунків середнього заробітку наведених сторонами та судом першої інстанції.

При визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні, колегія суддів вважає за необхідне застосувати принципу пропорційності визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні його грошового забезпечення по день фактичного розрахунку та враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у вище зазначеній постанові, для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2021 рік можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

З аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/monetary/stages/archive-rish), встановлено, що на дату виплати позивачеві остаточної суми розрахунку (20.12.2021) розмір облікової ставки НБУ становив 9,0% річних.

Враховуючи суму недоотриманих коштів 476 350,92 грн, 9,0 % річних від цієї суми становитиме 42 871,58 грн, тобто 117,46 грн за день затримки розрахунку (42 871,58:365).

Враховуючи загальний період затримки розрахунку, що становить 150 календарних днів, середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні становитиме 17 619,00 грн (117,46,00 грн * 150).

З огляду на викладене, виходячи з принципу розумності, справедливості, пропорційності та співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні, колегія суддів дійшла висновку, що обрахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача має складати 17 619,00 грн, проте судом першої інстанції визначено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача у розмірі 4856,19 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає наявними підстави для часткового задоволення апеляційної скарги позивача та зміни рішення суду першої інстанції в частині обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Посилання апелянта на практику Верховного Суду викладену у постанові від 30.10.2019 по справі №806/2473/18 колегія суддів вказує на їх необґрунтованість, оскільки, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції, слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над іншими висновками колегій судів касаційної інстанції.

Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованим, оскільки строк звернення до суду з таким позовом складає один місяць з дати виплати усієї недоплаченої суми грошового забезпечення, в той час як з цим позовом позивач звернувся до фактичного повного розрахунку з ним.

Щодо інших доводів апелянтів колегія суддів зазначає.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним встановленням обставин справи та судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про зміну мотивувальної та резолютивної частини рішення суду першої інстанції в частині визначення суми середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , що підлягає нарахуванню та виплаті позивачеві Головним управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області.

Керуючись ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2022 року по справі № 520/26152/21 змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в частині розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача в редакції цієї постанови.

Абзац 2 резолютивної частини рішення Харківського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2022 року по справі №520/26152/21 в такій редакції: «Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області (м.Харків, вул.Шевченко,8, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 22.07.2021 по 19.12.2021 у розмірі 17 619,00 (сімнадцять тисяч шістсот дев`ятнадцять) грн 00 коп.»

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2022 року по справі №520/26152/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін