Справа № 160/16624/22
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2022-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
24.10.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Міністерства оборони України (далі відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 129 від 14 липня 2022 року про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) у отриманні одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця;
- зобов`язати комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю військовослужбовця відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року та Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є особою, яка має статус члена сім`ї (бабуся) загиблого військовослужбовця її онука ОСОБА_2 і на неї поширюються вимоги ст.ст.16, 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова №168) щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю військовослужбовця, тому звернулася до відповідача із заявою про призначення та виплату такої допомоги. Обґрунтовуючи заяву, вказала, що позивач належить до числа членів сім`ї загиблого ОСОБА_2 , оскільки вони разом проживали, вели спільне господарство та побут, а також між ними існували взаємні права та обов`язки членів сім`ї. Проте позивачу відмовлено у призначенні та виплаті спірної допомоги, рішення про що викладено в п.8 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з питань розгляду питань, пов`язаних з виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №129 від 14.07.2022 року через не підтвердження статусу члена сім`ї загиблого. Вважає рішення про відмову у призначенні та виплаті допомоги протиправним, у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду за захистом порушеного права.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.10.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 16.11.2022 року, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі
22.11.2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому представник посилається на те, що позивач не належить до кола осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги та відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 підстави для виплати одноразової грошової допомоги відсутні. Таким чином, рішення комісії Міністерства оборони України, викладене у протоколі №129 від 14.07.2022 року відповідає вимогам закону та підстав для його скасування немає. З урахуванням викладеного, просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що солдат ОСОБА_2 перебував на військовій службі (навчанні) у Харківському національному університету Повітряних Сил з 19 липня 2019 року по 01 березня 2022 року, про що видано довідку від 20.10.2022 року за №01/1498.
01.03.2022 року під час захисту Батьківщини від збройної агресії російської федерації солдат ОСОБА_2 помер від отриманих травм внаслідок обрушення перекриття будівлі після авіаційного удару в м. Харкові.
Про вказаний факт повідомлено чоловіка позивача сповіщенням сім`ї від 12.03.2022 року №6, підписаним начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , підполковником ОСОБА_3 .
Крім того, обставини загибелі та причини смерті ОСОБА_2 , викладені у наступних військово-облікових документах:
- витязі з протоколу №118 від 21.03.2022 року засідання 12 Регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань поранень, контузій травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців;
- лікарському свідоцтві про смерть №10-12/1088-ДМ від 11.03.2022 року, виданому КЗ «Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи»;
- свідоцтві про смерть серії НОМЕР_2 від 14.03.2022 року, виданому Верхньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кам`янському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).
Відповідно до вказаних документів, причиною смерті ОСОБА_2 є «вибухова травма, внаслідок авіаційного удару». Встановлено, що загибель (травми, які її спричинили) «Так, пов`язані із захистом Батьківщини».
Позивач звернулась із заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю її онука ОСОБА_2 .
За наслідками розгляду поданої позивачем заяви комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум було зроблено висновок про відмову у призначені ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, про що було складено протокол від 14.07.2022 року №129.
Підставою для відмови позивачу у призначені одноразової грошової допомоги стало те, що «згідно зі ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» право на отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого військовослужбовця. Члени сім`ї та батьки загиблого військовослужбовця визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». ОСОБА_1 була опікуном ОСОБА_2 до досягнення ним повноліття. Згідно зі ст.77 Сімейного кодексу України, піклування припиняється у разі досягнення фізичною особою повноліття (18 років), тому ОСОБА_1 не може бути отримувачем одноразової грошової допомоги ні як утриманець, ні як член сім`ї загиблого. На день загибелі військовослужбовця піклувальник не здійснював опіку і не мав прав та обов`язків щодо забезпечення ОСОБА_2 . Даних про перебування бабусі на утриманні онука та призначення їй пенсії в разі втрати годувальника як утриманцю немає. Копію посвідчення «член сім`ї загиблого» не надано, тому статус члена сім`ї загиблого не підтверджено. У зв`язку з викладеним, відповідач дійшов висновку, що позивач не має права на одержання одноразової грошової допомоги.
Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Згідно з ч.5 ст.17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.
Відповідно до ч.1 ст.16 Закону №2011-ХІІ, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
У ч.2 ст.16 встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, згідно п.1 одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.
Відповідно до п.«а» ч.1 ст.16-2 Закону №2011-ХІІ, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
Частинами 1, 8 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ визначено, що одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону.
Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Згідно з ч.ч.6, 8 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ, одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Коло осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, визначене ст.16-1 Закону №2011-ХІІ, а саме: у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. При цьому, члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
У даній справі відповідач заперечує, що позивач є членом сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 .
Таким чином, для вірного вирішення даного спору, суду слід встановити коло осіб, які вважаються членами сім`ї військовослужбовців та мають право на отримання грошової допомоги у разі загибелі таких військовослужбовців.
Закон №2011-ХІІ, який є спеціальним у спірних правовідносинах, визначення «члена сім`ї» не містить.
Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Отже, для того, щоб мати право на отримання грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця, особа, яка вважає себе членом сім`ї такого військовослужбовця, повинна довести: а) факт проживання з загиблим; б) наявність у такої особи і загиблого спільного побуту та взаємних прав і обов`язків.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.04.2019 року у справі №456/1258/17 і не вбачає підстав для відступу від зазначеної правової позиції.
З матеріалів справи вбачається, що позивач та загиблий ОСОБА_2 проживали разом, вели спільний побут та мали взаємні права та обов`язки.
Згідно свідоцтва про народження, виданого 17 вересня 2001 року (серія НОМЕР_3 ) Дніпровською сільською радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_4 (дочка позивача), батьком вказаний ОСОБА_5 .
Так, 18.07.2006 року рішенням виконавчого комітету Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області було затверджено постанову ради опіки та піклування про призначення опікуном ОСОБА_1 над неповнолітніми онуками ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .
З змісту вказаного рішення вбачається, що батько ОСОБА_5 записаний зі слів матері (довідка №3 від 17.09.2001 року, довідка №7 від 24.11.2003 року); мати ОСОБА_4 веде аморальний спосіб життя, з дітьми не проживає.
При цьому у 14 серпня 2006 року донька позивача (мати загиблого ОСОБА_2 ), померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 року, виданим 15.08.2006 року.
Так, ОСОБА_1 з 31.05.2012 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та з 31.05.2012 року загиблий ОСОБА_2 до смерті також був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи.
Як вбачається з характеристики випускника Верхньодніпровського ліцею №5 Верхньодніпровської міської ради ОСОБА_2 , його бабуся, що була його опікуном, приділяла велику увагу вихованню хлопцю, відвідувала батьківські збори, брала активну участь у житті класного колективу, приділяла увагу зовнішньому вигляду ОСОБА_7 , постійно цікавилася його успіхами у навчанні, тримала на контролі відвідування ним занять, заохочувала до занять спортом.
Також суд враховує, що сповіщення сім`ї №6 від 12.03.2022 року, видане ІНФОРМАЦІЯ_2 , було адресоване сім`ї позивача (її чоловіку).
В ході судового розгляду встановлено, що до моменту смерті, загиблий ОСОБА_2 до шлюбу не вступав та дітей не мав.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що наявними у матеріалах справи письмовими доказами підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були членами однієї сім`ї, оскільки вони спільно проживали, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом та мали по відношенню один до одного взаємні права та обов`язки. При чому, підставою для утворення однієї сім`ї стало їх кровне споріднення, оскільки вони є бабусею та онуком.
Таким чином, письмові докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують те, що позивач є членом сім`ї загиблого військовослужбовця солдата ОСОБА_2 у розумінні вимог Сімейного кодексу України та має право на отримання одноразової грошової допомоги внаслідок його загибелі під час виконання обов`язків військової служби.
Доказів протилежного, сторона відповідача суду не надала. Суд зазначає, що відповідачем вказаний факт не ставиться під сумнів, останній посилається лише на те, що на час загибелі військовослужбовця позивач не здійснювала опіку і не мала прав та обов`язків щодо забезпечення загиблого ОСОБА_2 .
Проте суд не приймає до уваги такі доводи відповідача, оскільки вони жодним чином не спростовують факту спільного проживання і ведення спільного побуту позивачем та ОСОБА_2 .
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06.07.2022 року у справі №240/5809/18.
На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно відмовлено ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону № 2011-ХІІ, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування пункту 8 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 25.07.2022 №129, про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як члену сім`ї загиблого 01.03.2022 року солдата - її онука ОСОБА_2 , внаслідок травми, поранення та причини смерті, пов`язаних із захистом Батьківщини - є такими, що підлягають задоволенню.
Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".
Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
Відповідно до ч. 5ст. 242 КАС України, статті 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" правові висновки Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Таким чином, застосовуючи механізм належного захисту прав позивача та їх відновлення, користуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне зобов`язати Міністерство оборони України Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, як члену сім`ї загиблого 01.03.2022 року солдата - її онука ОСОБА_2 , внаслідок травми, поранення та причини смерті, пов`язаних із захистом Батьківщини.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як встановлено із наявної у матеріалах справи квитанцій № 170078051 та №170078367 від 24.10.2022 року, позивачем при зверненні із позовом до суду загалом було сплачено судовий збір у розмірі 1984,80 гривень.
Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1984,80 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець