Справа № 461/5936/22
Суддя: Стрельбицький В. В.
Дата ухвалення: 2022-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №461/5936/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рожко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за адміністративним позовом

позивач громадянка Киргизської Республіки ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ),

представник позивача адвокат Максимов Антон Олександрович

(79005, м. Львів, вул. Ш. Руставелі, 13, офіс 210)

до

відповідач Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області

(79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, )

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

встановив:

Позиції сторін та учасників справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Адвокат Максимов Антон Олександрович, який діє в інтересах громадянки Киргизської Республіки ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить скасувати постанову Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області про накладення адміністративного стягнення на громадянку Киргизької Республіки ОСОБА_1 та закрити справу про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позову покликається на те, що громадянка Киргизської Республіки ОСОБА_1 , маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження прибула в Україну в пошуках захисту.

06.09.2022 року позивачка звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З цього моменту на позивачку розповсюджується дія ЗУ «Про біженців або осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту».

26.10.2022 року відповідно до листа-запрошення відповідача, позивачка прибула до Відділу шукачів захисту та соціальної інтеграції. Під час візиту позивачці повідомили про необхідність прибути повторно на наступний день 27.10.2022.

Під час повторного візиту працівниками відповідача з позивачкою проводились дії та опитування, суті і значення яких вона не розуміла. За результатами вищевказаних дій позивачці було вручено оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до наведеної постанови позивачку було притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 203 КУпАП : «Порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті».

Позивачка вважає оскаржувану постанову незаконною, оскільки на момент винесення даної постанови на позивачку розповсюджувалась дія Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту» то позивачка підпадає під дію ч.3 ст. 203 КУпАП, що виключає адміністративну відповідальність позивачки.

Також, вказує, що відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови не було враховано як пом`якшуючу обставину наявність у позивачки двох неповнолітніх дітей.

Крім цього, під час складання протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності відносно позивачки було істотно порушено та обмежено її процесуальні права, не виконано вимог щодо залучення перекладача під час складення протоколу та не були належним чином роз`яснені її права та обов`язки, в тому числі гарантоване право користуватись юридичною допомогою захисника та інші істотні права, що передбачені ст. 268 КУпАП.

На підставі наведеного, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.11.2022 позовну заяву адвоката Максимова А.О., який діє в інтересах громадянки Киргизької Республіки ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків.

15 листопада 2022 року представником позивача усунуто недоліки.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15.11.2022 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами встановленими статтею 286 КАС України.

21 листопада 2022 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи свою позицію, представник відповідача зазначив, що постанова у справі про адміністративне правопорушення є обґрунтованою, винесена на підставі та у порядку передбаченому законодавством.

01 грудня 2022 року від відповідача на адресу суду надійшли письмові пояснення.

12.12.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої представник позивача наводить доводи щодо необґрунтованості відзиву.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідач (уповноважений представник) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Неявка відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, відповідно до вимог ст. 205 КАС України, не є перешкодою для розгляду справи, а тому суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, враховуючи також те, що поважних причин неявки в судове засідання відповідачем не наведено.

Суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За наведених обставин, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та враховуючи, що позивач та відповідач (уповноважений представник) не з`явилися у судове засідання, обізнані про наявність даного адміністративного позову в провадженні суду, а також повідомлялися про місце, час, дату розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, суд вважає можливим провести розгляд справи у їх відсутності.

При цьому, суд також виходить з того, що Законом України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено наступне.

Стаття 10. Неприпустимість припинення повноважень органів державної влади, інших державних органів в умовах воєнного стану

1. У період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Стаття 12-2. Діяльність судів, органів та установ системи право суддя в умовах воєнного стану

1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Стаття 26. Правосуддя в умовах воєнного стану

1. Правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України.

2. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

3. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

4. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

Наведені положення покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом.

У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.4 ст. 229 КАС України).

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

Судом встановлено, що постановою першого заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області Іваночко Іванни Романівни серії ПН МЛВ № 001837 від 27 жовтня 2022, громадянку Киргизької Республіки ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, у розмірі 2601 грн.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, посадовою особою Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, встановлено ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування гр. Киргизької Республіки ОСОБА_1 . При розгляді справи додатково встановлено, що гр. Киргизької Республіки ОСОБА_1 прибула на територію України 16.10.2020 через ПП «Бориспіль» та на момент винесення оскаржуваної постанови межі України не залишила, чим порушила п. 2 Порядку, затвердженого ПКМУ № 150 від 15.02.2012.

Відповідно до п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ № 150 від 15.02.2012, Іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Частина 1 статті 203 КУпАП передбачає відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Частиною 1 статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлений перелік документів за якими здійснюється в`їзд в Україну та виїзд з України іноземцями та особами без громадянства. Основними такими документами є паспортний документ за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України, відповідні посвідки на постійне або тимчасове проживання, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, проїзний документ для виїзду за кордон тощо.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перегнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи позивач покинула територію Киргизської Республіки та прибула в Україну 16 травня 2020 року. Звернулась з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області лише 06.09.2022 року, тобто через понад два роки, будучи у статусі нелегального мігранта, хоча Закон зобов`язує звертатися протягом п`яти робочих днів. Відповідно із заявою ОСОБА_1 звернулась до органів міграційної служби не у встановлений законом термін, чим порушила вимоги частини 1 статті 5 Закону, норми якої містять імперативний припис, що виключає альтернативу вибору дій потенційного заявника і є обов`язковими до виконання.

Доводи позивача про те, що вона мала цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови. Більше того, цілком обґрунтовані побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження навпаки покладали на неї додаткову відповідальність, адже вона не могла не розуміти, що порушення законодавства іншої держави, зокрема щодо перебування на її території, може призвести для неї до негативних наслідків, в тому числі повернення до країни походження.

Таким чином, перебування позивача на території України в період в період з 16.01.2021 року до 06.09.2022 року було незаконним та порушувало п. 2 Порядку продовження строку перебування та проживання або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ № 150 від 15.02.2012.

Оцінюючи доводи позивача, про те, що позивачка підпадає під дію ч. 3 ст. 203 КУпАП, що виключає її адміністративну відповідальність, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 КУпАП, дія цієї статті не поширюється на випадки, коли іноземці чи особи без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України протягом часу, необхідного для звернення із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Як встановлено вище, правопорушення вчинене позивачкою є триваючим та продовжувалось понад два роки у період з 16.01.2021 року до 06.09.2022, тобто до моменту її звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області. Таким чином, в даний період на позивачку не розповсюджувалась дія Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту», а відтак, позивачка не підпадає під дію положень ч. 3 ст. 203 КУпАП, що виключає її адміністративну відповідальність.

Надаючи оцінку доводам представника позивача, про те, що позивачка не могла раніше звернутися до Головного управління ДМС у Львівській області у зв`язку з пандемією, вагітністю та народженням дитини, воєнний стан, суд вважає такі доводи необґрунтованими та такими, що не спростовують її вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, адже у суду з цього приводу виникає обґрунтований сумнів, з огляду на те, що період понад два роки очевидно є достатнім для принаймні одного звернення до органів міграційної служби. При цьому в ході розгляду справи суду не подано переконливих доказів того, що позивач не мала жодної можливості звернутися до відповідних органів протягом означеного періоду.

У Конституції України та Законі № 3773-VI вказано, що здійснення іноземцями своїх прав і свобод не повинно завдавати шкоди національним інтересам України, правам, свободам і законним інтересам її громадян та інших осіб, які проживають в Україні.

Значене зволікання у часових проміжках із зверненням за захистом повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 14.03.2018 № 820/1502/17, та у постанові від 30.01.2020 № 826/10336/18 (К/990133669/19), де зазначено, що «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При ньому мотив звернення із даною заявою може буди іншим». Наявність саме обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за однією чи декількома ознаками (раса, віросповідання, національність, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичних переконань) є першочерговою і основною конвенційною ознакою наявності у особи підстав набувати статусу біженця.

Щодо доводів представника позивача про те, що при складені відносно позивачки протоколу у справі про адміністративне правопорушення не було залучено перекладача, суд виходить з наступного.

Як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЛВ №001842 від 27.10.2022 ОСОБА_1 відмовилася від усного перекладу протоколу, оскільки не потребувала перекладача, про що свідчить її особистий підпис у даному протоколі. Крім цього, суд погоджується з позицією представника відповідача стосовно того, що оскільки позивачка проживала понад два роки на території України, народила у 2021 році на території України дитину, додатково свідчить про відсутність об`єктивних підстав вважати, що остання потребує перекладача через її нерозуміння мови, яка на території України визнана державною.

Представник позивача у позовній заяві посилається на пом`якшуючі обставини вказані у статті 34 КУпАП, тобто наявність двох неповнолітніх дітей, з яких одна малолітня, яка народилась в серпні 2021 року.

Суд зазначає, що така пом`якшуюча обставина при винесенні постанови мала б місце у разі віку дитини до одного року, оскільки, як вказано у пункті 5 статті 34 КУпАП, обставинами, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення, визнаються: вчинення правопорушення вагітною жінкою або жінкою, яка має дитину віком до одного року. Як вбачається із матеріалів справи, на момент винесення оскаржуваної постанови, у позивачки не було дитини до одного року, а тому така обставина може бути віднесена до дискреційних повноважень органу уповноваженого на розгляд справи.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно до ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі письмових, речових і електронних доказах, висновків експертів, показів свідків.

Виходячи із норм викладених у ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи доводи позивача та відповідача, дотримуючись стандартів мотивування судами своїх рішень, суд у даній справі враховує позиції Європейського суду з прав людини неодноразово висловленої у відповідних рішеннях про те, що не можна тлумачити п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень.

Суд вважає, що здобуті та досліджені в ході розгляду у суді даної справи докази є достатніми для ухвалення законного рішення у справі та належної перевірки доводів учасників процесу, а також доказів у справі.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (в даному випадку суть правопорушення наведена у постанові) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення, тобто в даному випадку версії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.

Крім того, у п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону. У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Зважаючи на суть правопорушення, його характер, санкцію, наведені положення можуть бути застосовані і у даній справі.

Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Так, з досліджених під час судового розгляду матеріалів справи, зокрема оскаржуваної постанови, встановлено те, що така відповідає вимогам чинного законодавства, винесена з дотриманням встановленої процедури на підставі належних та допустимих доказів уповноваженою особою. Крім того, стягнення призначене органом який виніс постанову визначено в межах санкції відповідної статті КУпАП, з врахуванням фактичних обставин справи. Таке стягнення відповідає засадам його призначення.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що постанова Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області серії ПН МЛВ № 001837 від 27 жовтня 2022 року, відповідає критеріям правомірності рішень су`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому є правомірною та не підлягає скасуванню.

Зокрема, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП повністю підтверджується долученими до матеріалів справи доказами, зокрема:

-протоколом про адміністративне правопорушення ПН МЛВ № 001837 від 27 жовтня 2022 року;

-відомостями про осіб, які перетнули державний кордон;

-копією паспорта громадянки Киргизької Республіки ОСОБА_1 .

При цьому ОСОБА_1 в ході судового провадження не заперечили факт тривалого проживання без документів на право проживання в Україні.

Оцінюючи вищеописані зібрані по справі, досліджені та перевірені в судовому засіданні докази, суд визнає їх такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з інкримінованим правопорушенням, не спростовані в ході судового розгляду, передбачені як джерела доказування чинним законодавством та зібрані у відповідності процесуальними нормами, відтак суд вважає, що при ухваленні оскаржуваної позивачем постанови про притягнення його до відповідальності факт вчинення особою інкримінованого адміністративного правопорушення був доведений поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами.

За правилами ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи вищевикладені доводи та мотиви, суд дійшов висновку, що постанова Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області серії ПН МЛВ № 001837 від 27 жовтня 2022 року про притягнення громадянки Киргизької Республіки ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП є правомірною, а підстави для її скасування, як того просить представник позивача, відсутні, тому відсутні законні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 241-246, 286 КАС України, суд,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_2 , який діє в інтересах громадянки Киргизської Республіки ОСОБА_1 , до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення залишити без задоволення.

Постанову Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області серії ПН МЛВ № 001837 від 27 жовтня 2022 року про притягнення громадянки Киргизької Республіки ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП залишити без змін.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня складення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач громадянка Киргизської Республіки ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 );

представник позивача адвокат Максимов Антон Олександрович

(79005, м. Львів, вул. Ш. Руставелі, 13, офіс 210);

відповідач Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області

(79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, ).

Повний текст судового рішення складений 13.12.2022 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.