Справа № 460/15875/21
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2022-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/15875/21 пров. № А/857/12491/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вараської районної державної адміністрації про скасування наказу, поновлення на посаді, виплату заробітної плати за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 липня 2022 року (суддя першої інстанції Махаринець Д.Є., м. Рівне, повний текст складено 06.07.2022)

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Вараської районної державної адміністрації (із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог) про поновлення на роботі скасувавши накази керівника апарату райдержадміністрації від 10.11.2021 № 125-к «Про відсторонення від роботи Інни Креденсир», від 04.01.2022 № 1-к «Про відсторонення від роботи Інни Креденсир»; поновлення ОСОБА_1 в її правах зобов`язавши виплатити їй втрачену заробітну плату за період відсторонення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням, вважаючи таке ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Просить скасувати оскаржене рішення суду від 06.07.2022 та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що відповідачем не було дотримано встановлений законом порядок відсторонення від роботи у випадку відмови (ухилення) від вакцинації. Відсторонення позивача від виконання службових обов`язків з підстав ненадання інформації про проведення нею профілактичних щеплень проти COVID-19 суперечить приписам трудового законодавства, Закону України «Про державну службу», має форму протиправного втручання у її право на працю через примушування до щеплення, яке проводиться з порушення закону. Апелянт вважає помилковим посилання суду на ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», оскільки відповідачем у наказі не зазначено відмови (ухилення) позивача від вакцинації як підставу його винесення, а висновки щодо наявності відмови не підтверджуються належними доказами. Крім того, судом невірно застосовано ст. ст. 5, 72 Закону України «Про державну службу». Спірний наказ взагалі не мотивований відмовою або ухиленням від вакцинації, а лише тим, що позивача було ознайомлено із прийнятими нормативно-правовими актами. Звертає увагу про відсутність доказів, які б свідчили проте, що до моменту прийняття спірного наказу про відсторонення від роботи 10.11.2021 позивач проходила медичний огляд у визначений день для проведення щеплення реєстрованим видом вакцини та відмовилася або ухилилася від проходження цього обов`язкового щеплення. Отже, були відсутні законні підстави для відсторонення її від роботи.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом було призначено апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження без виклику сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 29.10.2021 керівником апарату Вараської районної державної адміністрації письмово під особистий підпис позивача повідомлено, що відповідно до наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти СОVID-19 підлягають працівники місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів. Також в повідомленні зазначено, що працівники місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів, які не щепляться проти СОVID-19 протягом цього періоду, будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати.

04.11.2021 ОСОБА_1 подала голові райдержадміністрації заяву, згідно змісту якої, зазначила про неправомірність вимагали від неї будь-яку особисту, конфіденційну, медичну та лікарську інформацію, а також зазначала, що сам факт її відсторонення від роботи буде вважати збиранням, використанням та поширенням такої інформації.

Також 09.11.2021 позивачем подано до відповідача дві заяви. Згідно змісту першої, позивач заборонила будь-яким чином збирати, зберігати, використовувати, розповсюджувати будь-яку особисту, конфіденційну, медичну, лікарську інформацію про мене. Згідно змісту другої, повідомила, що не відмовляється і не ухиляється від проведення будь-якої вакцинації, зокрема і щодо профілактичних щеплень проти COVID-19, та попросила забезпечити надання їй повної та всебічної як медичної так і юридичної інформації щодо наслідків як проведення щеплення, так і відмови від щеплення

Відповіді на вищевказані заяви позивач не отримала.

У період з 05.11.2021 по 09.11.2021 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, що підтверджено листом непрацездатності від 05.11.2021 АДШ №673969.

Станом на 10.11.2021 ОСОБА_1 до керівництва Вараської районної адміністрації не надавались та не реєструвалось інформації стосовно отримання повного курсу вакцинації або одну дозу дводозної вакцини від СОVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від СОVID -19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях та довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595.

10.11.2021 керівником апарату Вараської районної державної адміністрації видано наказ №125-к, яким головного спеціаліста відділу освіти, культури, охорони здоров`я, молоді та спорту Вараської районної державної адміністрації ОСОБА_1 відсторонено від роботи без збереження заробітної з 10 листопада 2021 року до усунення причин, що зумовили відсторонення, з яким позивач ознайомилася особисто, про що свідчить її особистий підпис з вказаною датою ознайомлення.

Також встановлено, що 04.01.2022 керівником апарату Вараської районної державної адміністрації видано наказ №1-к, яким головного спеціаліста відділу цифрових трансформацій, суспільних комунікацій та гуманітарної сфери Вараської районної державної адміністрації ОСОБА_1 відсторонено від роботи без збереження заробітної з 04 січня 2022 року до усунення причин, що зумовили відсторонення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2» (зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096) встановлено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень. Оскільки позивач не надала документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19, спірні накази є правомірними. При цьому надання інформації щодо проведених щеплень не є порушенням права на таємницю про стан здоров`я в розумінні статті 39-1 Основ законодавства про охорону здоров`я, оскільки така інформація не стосується діагнозу, стану здоров`я, конкретних відомостей, одержаних при медичному обстеженні, методів лікування.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 № 2801-XII (далі Закон № 2801-XII) законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я.

Згідно ст. 10 Закон № 2801-XII громадяни України зобов`язані: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; в) вживати передбачених Законом України «Про екстрену медичну допомогу», заходів для забезпечення надання екстреної медичної допомоги іншим особам, які знаходяться у невідкладному стані; г) виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-III визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього Закону профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відносини, які виникають у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, регулює Закон України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» від 24.02.1994 № 4004-ХІІ (далі Закон № 4004-ХІІ).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 27 Закону № 4004-ХІІ профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими.

Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Отже, до обов`язкових профілактичних щеплень віднесені ті, які включені до календаря щеплень, а також ті, що запроваджені проти поширення інфекційних хвороб. Перелік працівників, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, тобто Міністерством охорони здоров`я. Факт відмови чи ухилення від щеплення має бути належним чином задокументованим, відмова від обов`язкового профілактичного щеплення повинна бути засвідчена лікарем.

При цьому працівники відсторонюються від виконання роботи у разі ухилення чи відмови від обов`язкового щеплення та лише у порядку, встановленому законом.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Кабінетом Міністрів України 09.12.2022 прийнято постанову № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із подальшими змінами і доповненнями).

Пунктом 1 якої постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2020 № 521 до Переліку особливо небезпечних інфекційних хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133, включено «COVID-19».

Згідно статті 10 Закону № 2801-XII, статті 12 Закону № 1645-III, пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, Міністерством охорони здоров`я України прийнято наказ від 04 жовтня 2021 року № 2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928 (далі Наказ № 2153).

Відповідно до цього наказу обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники:

1. Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;

2. Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;

3. Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Як зазначалося вище, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 1645-III лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Календар профілактичних щеплень в Україні, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 серпня 2014 року № 551) «Про порядок проведення профілактичних щеплень в Україні та контроль якості й обігу медичних імунобіологічних препаратів».

Календар включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз. Інші обов`язкові щеплення встановлюються відповідно до цього Календаря для груп населення: за віком; щеплення дітей з порушенням цього Календаря; щеплення ВІЛ-інфікованих осіб; за станом здоров`я; щеплення дітей після алло/ауто-ТСГК (трансплантація стовбурових гомеопатичних клітин); щеплення на ендемічних і ензоотичних територіях та за епідемічними показаннями.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у цьому календарі, відсутнє обов`язкове щеплення від СОVID-19.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на положення ч. 6 ст. 12 Закону № 1645-III, яке визначає порядок фіксації відмови від обов`язкових профілактичних щеплень. Згідно із вимогами цього Закону єдиною підставою для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень є відібране лікарем письмове підтвердження особи відмови від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження.

Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що у матеріалах справи відсутнє відібране лікарем письмове підтвердження про відмову ОСОБА_1 від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про її відмову скласти таке письмове підтвердження.

Отже, при відстороненні ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із відсутністю у неї щеплення проти COVID-19, відповідачем не дотримано вимог ч. 6 ст. 12 Закону № 1645-III в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження. А також вимог ч. 2 ст. 27 Закону № 4004-ХІІ щодо можливості недопуску позивача до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Таким чином, за відсутності фактів та доказів, що позивач відмовляється або ухиляється від проведення щеплення проти СОVID-19, оскаржені накази відповідача про відсторонення ОСОБА_1 від роботи є протиправними та підлягають скасуванню.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Закон України «Про державну службу» №889-VIII (далі Закон №889-VIII) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно ч.2 ст.1 Закону №889-VIII державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до приписів ч.1, 2 ст.72 Закону №889-VIII державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків у разі виявлення порушень, встановлених пунктами 1, 7-10 та 14 частини другої статті 65 цього Закону (порушення Присяги державного службовця; перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення), за які до нього може бути застосовано дисциплінарне стягнення.

Рішення про відсторонення державного службовця від виконання посадових обов`язків приймається відповідно керівником державної служби або суб`єктом призначення одночасно з прийняттям рішення про порушення дисциплінарного провадження або під час його здійснення у разі: наявності обставин, що дають підстави вважати, що такий державний службовець може знищити чи підробити речі і документи, які мають суттєве значення для дисциплінарного провадження; впливу на працівників державного органу та інших осіб, зокрема, здійснення протиправного тиску на підлеглих, погрози звільненням з роботи; перешкоджання в інший спосіб об`єктивному вивченню обставин вчинення дисциплінарного проступку.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що оскаржувані накази не містять посилання на ст. 72 №889-VIII, яка передбачає виключні випадки відсторонення державного службовця від виконання службових обов`язків, що також свідчить про протиправність вказаних наказів.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13 зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивача протиправно відсторонено від роботи, отже наявні правові підстави для зобов`язання Вараської районної державної адміністрації виплатити на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час її протиправного відсторонення від роботи, що прирівнюється до часу вимушеного прогулу.

Стосовно позовної вимоги про поновлення на роботі ОСОБА_1 , то суд апеляційної дійшов висновку, що така задоволенню не підлягає, оскільки оскаржуваними наказами позивача не звільнено з роботи, а лише відсторонено від виконання службових обов`язків.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що саме скасування оскаржуваних наказів та зобов`язання Вараську районну державну адміністрацію виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період її протиправного відсторонення від роботи є належним та ефективним відновленням порушених прав позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправними та скасування наказів від 10.11.2021 № 125-к та від 04.01.2022 № 1-к «Про відсторонення від роботи Інни Креденсир» та зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період її відсторонення від роботи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позові, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про часткове задоволення позову.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги було задоволено, на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги 1362,00 грн.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 липня 2022 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати накази Вараської районної державної адміністрації від 10.11.2021 № 125-к «Про відсторонення від роботи Інни Креденсир», від 04.01.2022 № 1-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 ».

Зобов`язати Вараську районну державну адміністрація виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період відсторонення від роботи.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Вараської районної державної адміністрації () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар