Справа № 380/14106/22
Суддя: Лунь Зоряна Іванівна
Дата ухвалення: 2022-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2022 року справа №380/14106/22
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лунь З.І. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), в якому просить суд:

-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 03.07.2018 по 15.09.2022, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100;

-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 03.07.2018 по 15.09.2022, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до наказу від 02.07.2018 №134 позивача звільнено у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) відповідно до пункту 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», визнано таким, що справи та посаду здав і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.07.2018 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Водночас, відповідач не розрахувався у повному розмірі із позивачем під час звільнення, що змусило звернутися до суду з позовом. Вказує, що на виконання рішення суду відповідач нарахував позивачеві на картковий рахунок кошти, а отже відбувся остаточний розрахунок по належним йому виплатам, відтак в період з 03.07.2018 до 15.09.2022 існувала затримка в розрахунку у зв`язку із звільненням. Вважає, що у позивача виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Крім цього позивач зазначає, що оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, встановлено дату проведення остаточного розрахунку, а відповідальність роботодавця за невиплату чи несвоєчасну виплату працівникові всіх належних сум, не врегульовано, ст.21 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено відповідальність за порушення положень цього Закону, у тому числі що стосується виплати грошового забезпечення згідно із законом, можна дійти висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин відповідних норм Кодексу законів про працю України. У зв`язку з вищенаведеним, адміністративний позов просить задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 18.10.2022 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив з тих підстав, що позивач добровільно написав рапорт на здачу справ та посади, стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розумінні ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України є безпідставним.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Суд установив таке.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України та згідно з посвідченням серії НОМЕР_4 від 10.06.2015 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Згідно з довідкою №710 від 17.06.2020 позивач брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення (про безпосередню участь в антитерористичній операції).

Відповідно до витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_1 №134 від 05.11.2019, старшого лейтенанта ОСОБА_1 командира 6 гаубичної самохідно-артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 20.06.2018 №143 у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) відповідно до пункту 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», визнано таким, що справи та посаду здав і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.07.2018 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Вказаний наказ відомостей про компенсацію додаткової відпустки відповідно до п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не містить.

Відповідач інформації та довідки на вимогу суду щодо наявності у позивача невикористаних календарних днів додаткової відпустки та, у випадку, якщо така виплачувалась суми компенсації суду, викладену у п. 4 ухвали від 09.06.2020 не надав.

Позивач звертався до відповідача із заявою про виплату відповідної компенсації, однак листом від 13.05.2020 за №2243вих. у задоволенні його заяви відмовлено.

Вважаючи вказану бездіяльність протиправною, позивач, з метою відновлення порушених прав звернувся до суду із позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 у справі №380/4374/20 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2015 року по 2018 рік. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 липня 2018 року.

Згідно з листом відповідача від 13.05.2020 за №2243 вих. позивачу у тому числі повідомлено про те, що згідно з нормами чинного законодавства, очевидно те, що проведення індексації перебуває у прямій залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів та не може виходити за їх межі. З 01.01.2016 грошове забезпечення військовослужбовців значно збільшене за рахунок збільшення розмірів їх преміювання. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплатити індексацію грошового забезпечення військовослужбовців з 2016 року не було. Індексація грошового забезпечення позивача нарахована і виплачена правильно.

Згідно з листом Міністерства соціальної політики України від 23.06.2020 представнику позивача повідомлено, що починаючи з грудня 2015 до чергового підвищення посадових окладів згідно з рішенням Уряду обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації мало здійснюватися з місяця наступного за місяцем підвищення посадового окладу за посадою, яку займає військовослужбовець, а саме з лютого 2008 року.

Розрахунок індексів для проведення індексації грошових доходів підприємства, установи, організації здійснюють самостійно, для кожного громадянина окремо, в залежності від місяця зростання посадового окладу.

Згідно з розрахунком індексації грошового забезпечення, поданим позивачем сума заборгованості відповідача складає 100901,65 грн.

Оскільки позивач вважав, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ндексації його грошового забезпечення, виходячи із базового місця для її обчислення січня 2008 року, виникла заборгованість у сумі 100901,65 грн., що порушує його права, позивач звернувся за їх захистом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 у справі №380/5875/20 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 01.07.2018. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 01.07.2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, з урахуванням виплачених сум. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Також позивач вважаючи, що йому при звільненні не виплачено одноразової грошової допомоги, звернувся з позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 у справі №380/11916/21 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 станом на день звільнення 01.07.2018 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні 01.07.2018 із військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 у справі №380/4374/20 відповідач нарахував та виплатив позивачу заборгованість у сумі 19787,55грн. лише 30.11.2020.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 у справі №380/5875/20 відповідач нарахував та виплатив позивачу заборгованість у сумі 82370,86грн. лише 19.02.2021.
На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 у справі №380/11916/21 відповідач нарахував та виплатив позивачу заборгованість у сумі 42401,88грн. лише 16.09.2022.
Вважаючи дії відповідача щодо не проведення з ним остаточного та повного розрахунку при звільненні протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При ухваленні рішення суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України (текст статті 117 в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 цього Кодексу (текст статті 117 в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Між тим, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Відтак, ухвалюючи це рішення суд бере до уваги, що позивач є учасником бойових дій.

Так, суд встановив, що позивач був звільнений зі служби 01.07.2018.

Відповідач виконав свій обов`язок по виплаті грошового забезпечення належного позивачу при звільненні 16.09.2022.

При цьому суд зауважує, що належна до виплати сума була виплачена позивачу на виконання судових рішень, а саме: на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 у справі №380/4374/20 відповідач нарахував та виплатив позивачу заборгованість у сумі 19787,55грн.; на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 у справі №380/5875/20 відповідач нарахував та виплатив позивачу заборгованість у сумі 82370,86грн.; на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 у справі №380/11916/21 відповідач нарахував та виплатив позивачу заборгованість у сумі 42401,88грн.

При цьому як видно з ухвали про відкриття провадження у справі №380/4374/20, яка є у загальному доступі у ЄДРСР то позивач з позовом до суду про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки (56 днів), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01.07.2018; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки (56 днів), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01.07.2018. звернувся в червні 2020 (ухвала про відкриття провадження від 09.06.2020).

Як видно з ухвали про відкриття провадження у справі №380/5875/20, яка є у загальному доступі у ЄДРСР, то позивач з позовом до суду про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 01.07.2018 з врахуванням січня 2008 року як базового місяця в розмірі 100901,65 грн.; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 01.07.2018 з врахуванням січня 2008 року як базового місяця в сумі 100901,65 грн. звернувся в липні 2020 (ухвала про відкриття провадження від 29.07.2020).

Також, як видно з ухвали про відкриття провадження у справі №380/11916/21, яка є у загальному доступі у ЄДРСР, то позивач з позовом до суду про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу станом на день звільнення 01.07.2018 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язання військову частину нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні 01.07.2018 із військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» звернувся в липні 2021 (ухвала про відкриття провадження від 26.07.2021).

Безумовно, що зважаючи на приписи частини 2 статті 116 Кодексу законів про працю України, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу все належне йому грошове забезпечення, у квітні 2018 проте виконав свій обов`язок лише на виконання судових рішень, тобто остаточно у вересні 2022.

Водночас поза увагою суду не може залишитися та обставина, що на час, упродовж якого відповідач не виплачував позивачу належну до виплати при звільненні суму заробітку, вплинули дії позивача, а саме щодо оскарження дій відповідача щодо нарахування та виплати частини грошового забезпечення в суді.

Як встановив суд, з дня звільнення позивача до дня звернення позивача до суду про оскарження сум не нарахованого та не виплаченого грошового забезпечення пройшло від двох до трьох років. Саме такий строк значно впливатиме на суму компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні. І саме тривалість цього строку прямо залежала від бездіяльності позивача.

При цьому, суд звертає увагу на те, що як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Оскільки позивач не подав до суду довідку про його грошове забезпечення за два останні місяці перед звільненням зі служби (травень-червень 2018), то суд покладає обов`язок здійснення відповідних обчислень на відповідача, у розпорядженні якого відповідна інформація є.

Також, зважаючи на внесені у ст.117 КЗпП України зміни (в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022), Військова частина НОМЕР_1 повинна виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 02.07.2018(наступний день після звільнення з військової служби) по 01.01.2019 із урахуванням середнього грошового забезпечення за два останні місяці перед звільненням, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог лише в тій частині, що стосується обов`язку відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні; в частині ж розміру такої компенсації суд відхиляє аргументи позивача з підстав, що наведені у цьому рішенні.

Відтак, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково.

Щодо судового збору, то такий не розподіляється, оскільки позивач звільнений від його сплати.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд

вирішив:
адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 02.07.2018 по 01.01.2019 із урахуванням середнього грошового забезпечення за два останні місяці перед звільненням, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Судові витрати не розподіляються.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із урахуванням п.п.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Лунь З.І.