Справа № 640/18920/22
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2022-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2022 року м. Київ №640/18920/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доІНФОРМАЦІЯ_1
провизнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1, у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 01.12.2018 року по 18.10.2022 року за несвоєчасну виплату грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2018 року по 18.10.2022 року у розмірі 59 159 грн. 75 коп. (п`ятдесят дев`ять тисяч сто п`ятдесят дев`ять ) гривен 75 копійок, за несвоєчасну виплату грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бонових дій за період з 2015 року по 2018 рік та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року за весь час затримки таких виплат - за період з 01.01.2016 року по день фактичної виплати - 19.10.2022 року.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідачем порушено його право, передбачене статтями 116, 117 Кодексу законів про працю України (КЗпП України), на своєчасне отримання коштів при звільненні, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01 грудня 2018 року по 18 жовтня 2022 року.

Крім того, позивач наголошує на тому, що має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року за весь час затримки таких виплат.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що КЗпП України не поширюється на військовослужбовців; середній заробіток не є заробітною платою; рішення виконано в повному обсязі.

Крім того, у зв`язку з змінами, внесеними 01 липня 2022 року, положення статті 117 КЗпП викладенні наступним чином, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Наказом Міністра оборони України по особовому складу №743 від 21 листопада 2018 року підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби відповідно до пункту « 2» частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 листопада 2018 року № 249 позивач був виключений із списків особового складу університету, всіх видів забезпечення та направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до посвідчення від 26 жовтня 2015 року серії НОМЕР_1 позивачу встановлено статус учасника бойових дій.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2022 по справі №640/9814/20 19 жовтня 2022 року позивачу відповідачем виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 30.11.2018 року та індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки виплати та компенсації втрати частини доходу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

За загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Питання проходження військової служби регулюється спеціальним законодавством. Соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей регулюється Законом України від 20 грудня 1999 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Однак, ані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ані іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення строків проведення розрахунків при звільненні військовослужбовців, а також наслідків такого порушення.

Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні військовослужбовців з лав Збройних Сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі, відповідно до частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбаченого частиною першою статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, яка спрямована на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже суд може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що позивачеві у день звільнення не виплачена вся належна йому сума, відповідач повинен компенсувати позивачу майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП.

В той же час, суд зауважує, що посилання представника відповідача на положення статті 117 КЗпП із змінами, внесеними Законом № 2352-IX від 01.07.2022 є необґрунтованими з тих підстав, що правовідносини щодо невиплати грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення виникли до внесення відповідних змін до зазначеної статті, а тривалий розгляд судом справи №640/9814/20 не може вважатися належною підставою для зміни дати виникнення спірних правовідносин.

Згідно пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1992 року №100 (далі - Порядок № 100), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком; середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки Національного університету про розміри щомісячних додаткових видів мого грошового забезпечення від 03.12.2018 року №182/3/1421, розмір грошового забезпечення позивача за два останні повні місяці служби перед звільненням (30.11.2018 року) становив 30682,10 грн (15341,05 грн. у жовтні 2018 року та 15341,05 грн. у листопаді 2018 року).

Кількість календарних днів за жовтень-листопад 2018 року становить 61 день.

Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 502,99 грн. (30682,10 грн. / 61 день).

Період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 01.12.2018 року по 18.10.2022 року (включно) становить 1417 календарних днів (31-у 2018 році, 365 - у 2019 році, 366 - у 2020 році, 365 - у 2021 році, 290 - у 2022 році).

Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 712 736,83 грн. (502,99 грн. х 1417 календарних днів).

Водночас, надаючи оцінку розміру середнього заробітку, який належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, вважаючи за необхідне застосувати принцип співмірності, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Позицію щодо правомірності застосування до спірних правовідносин принципу співмірності під час розрахунку загального розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, було висловлено касаційною інстанцією в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а (№К/9901/9908/19).

Позивач вважає визначення розміру відповідальності Національного університету за прострочення ним належних при звільненні позивачу виплат у сумі 59141 грн.65 коп., з чим погоджується суд, виходячи із наступних розрахунків.

Зокрема, істотність частки складових грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 59141 грн.65 коп. (сума невиплаченої компенсації невикористаної додаткової відпустки та індексації) / 712 736,83 коп. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 8,3%.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 8,3%, становить: 41,75 грн. (середньоденне грошове забезпечення за два останні місяці служби перед звільненням (502,99 грн. х 8,3%).

Таким чином, за 1417 календарних днів затримки розрахунку при звільненні середній заробіток за цей час затримки розрахунку складає 59159 грн. 75 коп. (41,75 грн х 1417). Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Підсумовуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що за таких обставин наявні підстави для стягнення з відповідача за статтею 117 Кодексу законів про працю України відшкодування у сумі 59159 грн. 75 коп.

Стосовно позовної вимоги в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року за весь час затримки таких виплат - за період з 01.01.2016 року по день фактичної виплати - 19.10.2022 року, суд зауважує наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон №2050-ІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, сума індексації грошових доходів громадян.

Статтею 3 Закону № 2050-ІІІ передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до статті 6 Закону № 2050-ІІІ компенсацію виплачують за рахунок:

власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян;

коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету;

коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Частиною першою статті 7 Закону № 2050-ІІІ визначено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі, сума індексації грошових доходів громадян.

Аналіз статті 1 Закону № 2050-ІІІ дає підстави дійти висновку, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Аналогічної позиції дотримується й Верховний Суд у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 804/2994/18, у якій вказано, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.

Як встановлено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2022 року, яке набрало законної сили 18 липня 2022 року, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

На виконання вказаного рішення суду ІНФОРМАЦІЯ_1 19 жовтня 2022 року виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Крім того, суд звертає увагу на те, що Верховний Суд, розглядаючи справу №240/11882/19, вказав, що враховуючи наявність факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 12 січня 2018, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 12 січня 2018 року. Так, у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Аналогічна правова позиція уже висловлювалася Верховним Судом у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 822/1110/16, від 20 грудня 2019 року у справі № 822/1731/16, від 13 березня 2020 року у справі № 803/1565/17.

Покликання відповідача у відзиві на те, що індексація грошового забезпечення на виконання рішення суду від 17 червня 2022 року у справі №640/9814/20 була нарахована та виплачена позивачу 19 жовтня 2022 року без створення заборгованості, а відтак підстави для нарахування і виплати компенсації втрати частини доходів відсутні суд оцінює критично, оскільки індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, і як одна з основних державних гарантій щодо оплати їх праці підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

При цьому суд звертає увагу відповідача на те, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення мала бути здійснена відповідачем саме з моменту набуття позивачем права на її отримання відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», чого у спірному випадку як встановлено рішенням суду у справі №640/9814/20 відповідачем зроблено не було.

Таким чином, відповідач порушив строки виплати позивачу індексації грошового забезпечення внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем, а тому позивач набув право на виплату компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку № 159.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови в нарахуванні та виплаті позивачу компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 19 жовтня 2022 року та з метою належного захисту прав позивача вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 19 жовтня 2022 року відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову повністю.

Судові витрати відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_3) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 01.12.2018 року по 18.10.2022 року за несвоєчасну виплату грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.

3. Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2018 року по 18.10.2022 року у розмірі 59 159 грн. 75 коп. (п`ятдесят дев`ять тисяч сто п`ятдесят дев`ять ) гривен 75 копійок, за несвоєчасну виплату грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бонових дій за період з 2015 року по 2018 рік та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.

4. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року за весь час затримки таких виплат - за період з 01.01.2016 року по день фактичної виплати - 19.10.2022 року.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко