Справа № 640/8397/21
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2022-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8397/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

За участю секретаря: Шевченко Е.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року, суддя Донець В.А., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності, визнання недійсним запису, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки з виплати коштів,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив:

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

- визнання недійсним у встановленому порядку раніше зроблений запис у трудовій книжці від номером запису "02" про звільнення 06.07.2011 з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 на підставі наказу МВС від 06.07.2011 №871 о/с;

- зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України видати новий наказ, у якому зазначити нову дату звільнення - дату фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки ОСОБА_1 , а також внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , із зазначенням нової дати звільнення - дати фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

- зобов`язання нарахувати та стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу по день фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , грошового забезпечення, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01.08.2010 по 06.07.2011;

- зобов`язання нарахувати та виплатити Міністерству внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01.08.2010 по 06.07.2011;

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , грошового забезпечення з повним урахуванням посадового окладу в розмірі 1800,00 грн, надбавок за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків, за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01.07.2009 по 06.07.2011;

- зобов`язання нарахувати та виплатити Міністерство внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення з повним урахуванням посадового окладу в розмірі 1800 грн, надбавок за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків, за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01.07.2009 по 06.07.2011;

- стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати зазначених грошових коштів за період часу з 07.07.2011 по день фактичного у розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем порушено законодавство про працю в частині не ознайомлення позивача із наказом про звільнення, не видачі трудової книжки, та непроведення розрахунку, що є підставою для визнання періоду з дня звільнення позивача відповідно до наказу МВС України 06.07.2011 року №871 о/с до дня видачі йому трудової книжки вимушеним прогулом, внесення відповідних змін до трудової книжки та стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також позивачем зазначено, що відносно нього відповідачем було проведено службове розслідування (від 24.06.2009 №7/4459). За результатами службового розслідування позивача не було відсторонено від виконання службових обов`язків за займаною посадою, а лише зменшено виплату посадового окладу в розмірі 1700,00 грн, позбавлено виплати за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% та за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50% посадового окладу. На думку позивача, за період з 01.07.2009 по 06.07.2011 він мав право на отримання грошового забезпечення виходячи з розміру посадового окладу 1800,00 грн, оскільки відповідачем не було прийнято наказів щодо зменшення грошового забезпечення позивача.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з`явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом УМВС України в Полтавській області від 20.03.2007 №44о/с "По особовому складу" майора міліції ОСОБА_1 відряджено до СВБ ГУБОЗ МВС України, увільнивши його від посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу розкриття злочинів проти особистості та боротьби з груповими злочинними проявами управління КР УМВС, 07.03.2007. Підстава: наказ МВС України від 07.03.2007 №322о/с.

Згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.04.2008 №802 о/с "По апарату Міністерства" майора міліції ОСОБА_1 призначено начальником управління розкриття особливо тяжких і тяжких злочинів проти власності Департаменту карного розшуку з посадовим окладом 1800,00 грн, установивши йому надбавки за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків та проведення оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50 відсотків.

Вироком Апеляційного суду Київської області від 29.06.2010 у справі №1-2/2010 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 14, частиною четвертою статті 189, частиною третьою статті 27, частиною другою статті 194, частиною третьою статті 364, частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у виді дев`яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади в правоохоронних органах строком на три роки, з конфіскацією всього особистого майна, яке є власністю засудженого, із застосуванням статті 54 Кримінального кодексу України з позбавленням спеціального звання "майор міліції".

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.07.2011 №871 о/с "По особовому складу", згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено майора міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 67 (у зв`язку зі вступом у законну силу вироку суду). Підстава: вирок Апеляційного суду Київської області від 29.06.2010.

У відповідь на заяву позивача від 05.06.2018, листом Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України від 15.06.2018 №22/1/2-186зі повідомлено ОСОБА_1 , що наказом МВС України від 06.07.2011 №87о/с його звільнено з органів внутрішніх справ згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 67 (у зв`язку із вступом у законну силу вироку суду). Зазначено, що архівна справа знаходиться на постійному зберіганні в галузевому державному архіві МВС разом із трудовою книжкою. Зауважено, що оскільки трудова книжка знаходиться в архівній особовій справі, питання її видачі буде вирішено в установленому порядку після узгодження з галузевим державним архівом МВС, про що заявника буде повідомлено додатково.

Листом Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 року №22/1/2-186зі ОСОБА_2 повідомлено, що його трудову книжку надіслано до ліквідаційної комісії Управління МВС в Полтавській області. Для отримання трудової книжки запропоновано звернутись до ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області.

У відповідь на заяви позивача від 19.06.2018, листом Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України від 19.07.2018 №22/1/2-П-1471 П-1472 у доповнення до листа Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України від 15.06.2018 №22/1/2-186зі, позивачу надіслано витяг з наказу МВС України від 06.07.2011 №871 о/с про звільнення, приписне посвідчення серії НОМЕР_1 від 21.01.1994 та припис про необхідність прибуття до РВК за місцем проживання. Також в листі зазначено, що у зв`язку з необхідністю додаткового розгляду питання щодо виплати позивачу грошових коштів термін розгляду звернення продовжено.

У відповідь на заяву позивача, листом Державної установи "Крюковська виправна колонія (№29) від 25.06.2018 №24-18/П-17 позивачу повідомлено, що його особисті кошти в сумі 154,69 грн надійшли на адресу державної установи "Крюковська виправна колонія (№29) з державної установи "Домницький виправний центр (№135) 27.09.2013 згідно списку. 18.11.2013 вказана сума отримана позивачем в касі установи. Також повідомлено, що трудова книжка позивача до установи не надходила.

Позивач звернувся до Міністерства внутрішніх справ України в особі ліквідаційної комісії МВС України із заявою від 30.06.2018, в якій просив призначити час та місце куди йому необхідно звернутися для отримання трудової книжки, прописного посвідчення та інших документів на його ім`я. Також просив видати кошти за весь час, поки трудова книжка знаходилась в МВС.

Аналогічну заяву позивачем 30.06.2018 подано до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області.

У відповідь на звернення позивача від 30.06.2018, листом Управління документування службової діяльності Міністерства внутрішніх справ України від 10.07.2018 №П-6512 повідомлено, що порушені позивачем питання у зверненні відносяться до компетенції ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області, а тому його звернення надіслано за належністю для розгляду до ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області.

Листом Управління кадрового забезпечення Управління внутрішніх справ України в Полтавській області МВС України від 04.07.2018 №1228/115/12/02-2018 ОСОБА_1 повідомлено, що 25.06.2018 з Департаменту персоналу організації освітньої та наукової діяльності МВС України на адресу ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області надіслано оригінал трудової книжки НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 . Зазначено, що для отримання трудової книжки йому необхідно прибути до ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області.

Листом Управління кадрового забезпечення УМВС України в Полтавській області від 09.07.2018 №П-331/115/12/02-2018 ОСОБА_1 повторно повідомлено про направлення трудової книжки НОМЕР_2 до ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області, для отримання якої, запропоновано ОСОБА_1 прибути у зручний для нього час.

Листом Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 10.07.2018 позивачу повідомлено, що його трудова книжка відсутня та не долучалась раніше.

Відповідно до розписки від 11.07.2018, в приміщенні Головного управління Національної поліції в Полтавській області ОСОБА_2 отримав трудову книжку, зазначивши про те, що із наказом про звільнення досі не ознайомлений.

Листом УМВС України в Полтавській області від 20.07.2018 №П-351; П-354 ОСОБА_1 повідомлено, що 25.06.2018 з Департаменту персоналу організації освітньої та наукової діяльності МВС України на адресу ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області надіслано оригінал трудової книжки НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 . Вказано, що ОСОБА_1 особисто отримав трудову книжку, про що склав відповідну розписку, яка була відправлена до МВС України для залучення до архівної особової справи. Щодо виплати грошових коштів за час перебування трудової книжки позивача в МВС України повідомлено, що з 07.03.2007 наказом УМВС у Полтавській області від 20.03.2007 №44 ос позивача було відряджено СВБ ГУБОЗ МВС України. Таким чином позивач не перебував у трудових відносинах з УМВС України в Полтавській області. Інформацією про подальше проходження позивачем служби ліквідаційна комісія УМВС України в Полтавській області не володіє.

Листом Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України від 03.08.2018 №22/1/2-П-1631 ОСОБА_1 повідомлено, що грошове забезпечення йому нараховано за період з 01.05.2008 до 31.07.2010 і виплачено на розрахунковий рахунок в АБ "Укргазбанк". Підстав для інших виплат не передбачено.

Вважаючи свої права порушеними внаслідок бездіяльності відповідача, яка полягає у несвоєчасній видачі трудової книжки та не здійсненні повного розрахунку, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою статті 18 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 №565-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 67 "Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ", затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) особи рядового і начальницького складу, засуджені за вчинення злочину (в тому числі і без позбавлення спеціального звання), підлягають звільненню зі служби в органах внутрішніх справ після вступу в законну силу вироку суду.

Частиною шостою статті 21 Законом "Про міліцію" визначено, що звільнення працівника міліції зі служби у зв`язку з обвинуваченням у вчиненні злочину допускається тільки після набуття звинувачувальним вироком законної сили.

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.07.2011 №871 о/с "По особовому складу" позивача звільнено зі служби з наведеної підстави, оскільки набрав законної сили вироком Апеляційного суду Київської області від 29.06.2010 у справі №1-2/2010 згідно якого ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень та призначено покарання у виді дев`яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади в правоохоронних органах строком на три роки, із застосуванням статті 54 Кримінального кодексу України з позбавленням спеціального звання "майор міліції". Вироком також залишено без змін запобіжний захід - тримання під вартою у відношенні засудженого ОСОБА_1 до вироку в законну силу.

У зв`язку з набранням вироком суду законної сили позивача було звільнено з органів внутрішніх справ.Зазначену обставину сторони не оспорювали.

Щодо доводів позивача, викладених як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, стосовно визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення з 01.08.2010 по 06.07.2011 та зобов`язання виплатити відповідні суми колегія суддів зазначає наступне.

Так скаржник зазначає, що його було звільнено зі служби в ОВС з 06.07.2011, тоді як виплату грошового забезпечення припинено з 01.08.2020 року, а суд першої інстанції цій обставині не надав належної оцінки та відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про міліцію" форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Згідно з пунктом 12 "Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 №499, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за №205/14896 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначалось, що:

- грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначається залежно від посади, спеціального звання, наукового ступеня і вченого звання, тривалості та умов служби (пункт 1.5);

- грошове забезпечення виплачується особам рядового, молодшого, середнього, старшого та вищого начальницького складу, які призначені на штатні посади в апараті Міністерства внутрішніх справ України, головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на залізничному транспорті, їм підпорядкованих органах, вищих навчальних закладах, науково-дослідних установах, Державній службі охорони при МВС, на підприємствах, в установах, організаціях і підрозділах системи МВС та які навчаються в навчальних закладах системи МВС або зараховані в розпорядження відповідного органу внутрішніх справ (пункт 1.4);.

- підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, наказ ректора вищого навчального закладу про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат тощо (пункт 1.5);

- грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (пункт 1.6);

- при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата (пункт 1.7);

- грошове забезпечення, виплачене особі рядового чи начальницького складу несвоєчасно або виплачене їй у меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, що передував моменту звернення за одержанням недоотриманого грошового забезпечення, протягом якого особа мала на нього право (пункт 1.12).

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, відсутнє правове регулювання щодо виплати працівнику органів внутрішніх справ грошового забезпечення в разі, коли йому продовжено раніше обраний захід - тримання під вартою у зв`язку з ухваленням судом вироку про його засудження до позбавлення волі.

Та обставина, що позивача не було відсторонено від посади, а отже відповідач протиправно не виплачував йому грошове забезпечення, колегія суддів вважає вірно неприйнято судом першої інстанції до уваги, так як такі доводи не грунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до підпункту 3.5.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ особа рядового і начальницького складу, щодо якої проводиться службове розслідування, може бути відсторонена від виконання службових обов`язків за займаною посадою зі збереженням посадового окладу, окладу за спеціальним званням, надбавки за вислугу років та інших надбавок і доплат.

Рішення про відсторонення особи від посади можуть приймати начальники, яким надано право прийняття на службу або призначення її на посаду, шляхом видання письмового наказу.

Тобто збереження за особою начальницького складу органів внутрішніх справ посадового окладу в разі його відсторонення від виконання службових обов`язків могло бути лише у випадку проведення службового розслідування щодо такої особи. У даному випадку до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а отже правових підстав відстороняти його від виконання службових обов`язків зі збереженням виплати посадового окладу у відповідача не було.

Відповідно до статті 43 Конституції України: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша); право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частина сьома).

За змістом ст. 1 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Отже, зазначана норма визначає, що особа має право на отримання заробітної плати (винагороду) за виконану нею роботу.

Проте, як встановлено матеріалами справи, позивач не проходив службу та не виконував покладені на його службові обов`язки не внаслідок дій, бездіяльності, рішень роботодавця МВС України, а внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ухвалення судом вироку, відповідно до якого позивача було засуджено до позбавлення волі.

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" від 01.12.1994 №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому цією нормою Закону передбачено відшкодування завданої шкоди в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" в разі настання вказаних у статті 1 цього Закону випадків громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій за рахунок Державного бюджету України.

Отже, вказаним Законом гарантовано особі право на відшкодування втраченої заробітної плати внаслідок незаконного тримання під вартою. Тобто державою регламентовано механізм відшкодування за рахунок Державного бюджету України втраченої заробітної плати (грошового утримання), у разі коли буде встановлено, зокрема, незаконне тримання під вартою.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною невиплату позивачу грошового утримання з 01.08.2010 по 06.07.2011 та зобов`язання здійснити виплати.

У постанові від 04.04.2018 у справі № 820/6618/14 Верховний Суд висловив парвову позицію, зокрема зазначив, що виплата грошового забезпечення працівникам органів внутрішніх справ пов`язується з виконанням ними посадових обов`язків, у тому числі й тоді, коли працівник фактично не працював, але за ним, згідно із законодавством, зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата.

Наслідком незаконного звільнення (якщо це встановлено судовим рішенням), з-поміж іншого, є те, що такий працівник протягом певного періоду часу не виконував службових обов`язків, але не виконував їх у зв`язку з рішенням органу, де проходив службу (працював) звільнений працівник.

Взяття під варту як один із запобіжних заходів у кримінальному провадженні передбачає позбавлення особи волі на певний строк у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи. Протягом цього періоду така особа об`єктивно не може виконувати посадових/службових обов`язків, однак це пов`язано з вирішенням питання про притягнення такої особи до кримінальної відповідальності, а не у зв`язку із застосуванням до неї дисциплінарного стягнення.

Натомість вимушений прогул, як наслідок незаконного звільнення працівника, повинен перебувати у прямому причинно-наслідковому зв`язку саме з неправомірним рішенням/дією роботодавця (у цьому випадку - державного органу, у якому особа проходить службу), якими спричинено неможливість виконання працівником своїх службових/посадових обов`язків (як-от звільнення).

Невиконання посадових обов`язків (за винятком тимчасової непрацездатності чи відпустки), яке зумовлено діями самого працівника чи іншими причинами, які безпосередньо не пов`язані з неправомірними рішенням/діями роботодавця (органу, де проходить службу працівник органів внутрішніх справ), зокрема внаслідок застосування до такого працівника у встановленому порядку заходів, пов`язаних з позбавленням волі (зокрема, тримання під вартою), не може розцінюватися як вимушений прогул у розумінні як трудового законодавства загалом, так і Положення та Інструкції як спеціальних нормативних актів у цій сфері правовідносин (чинних у період виникнення спірних відносин і розгляду справи в суді).

У вищезазначеній справі Верховний Суд також дійшов правового висновку, що стягнення грошового забезпечення при поновленні незаконно звільненого працівника не може охоплювати періоду, протягом якого такий працівник, відповідно до встановлених законом порядку та підстав, перебував у місцях позбавлення волі, зокрема у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також є безпідставними посилання скаржника на 2 вироки судів стосовно нього, оскільки дана обставина ніяким чином не впливає на відсутність правових підстав для стягнення на його користь як грошового забезпечення за вищевказаний період, так і середнього заробітку.

Згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом, позивача звільнено зі служби наказом МВС України від 06.07.2011 №871 о/с "По особовому складу" внаслідок набрання законної сили вироком суду. Наказ протиправним не визнавався та не скасовувався.

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 №58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110 (в редакції, чинній на день звільнення позивача) до трудової книжки вносяться:

- відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України;

- відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться (пункт 2.2);

- записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.3);

- усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (пункт 2.4);

- підставою для внесення до трудових книжок передбачених цим пунктом записів є наказ (розпорядження) керівника підприємства, виданий згідно з вироком (ухвалою) суду (абзац 5 пункту 2.22);

- власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції (пункт 4.1);

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (пункт 4.2.).

Із копії трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_1 убачається, що в ній зроблено запис під №02 про звільнення з органів внутрішніх справ 06.07.2011 на підставі наказу МВС України від 06.07.2011 №878 о/с, що свідчить про правомірність такого запису.

Доказів, які б свідчили, що позивач звертався з відповідними заявами до відповідача щодо отримання трудової книжки, останній не надав.

Зокрема, судом встановлено, що позивач звертався до Державної установи "Крюковська виправна колонія (№29) та Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з листами, в яких просив повідомити чи надходила на адресу зазначених установ його трудова книжка.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, без відповідної заяви особи, роботодавець не вправі надсилати трудову книжку поштовим відправленням.

Окрім того, чинне законодавство не регулює питання направлення або видачу звільненому працівникові за вироком суду відносно якого набрано законної сили, належно оформленої трудової книжки.

Згідно статті 32 Кримінально-виконавчого кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган за місцем роботи засудженого зобов`язаний: не пізніше трьох днів після одержання копії вироку суду звільнити засудженого з посади, яку він займає, або від того виду професійної діяльності, права на яку він позбавлений, внести до трудової книжки засудженого запис про те, на якій підставі, на який строк і які посади він позбавлений права обіймати або яким видом професійної діяльності він позбавлений права займатися, та повідомити кримінально-виконавчу інспекцію про виконання вимог вироку; за вимогою кримінально-виконавчої інспекції надавати їй документи, пов`язані з виконанням покарання.

Докази, які б свідчили про проти правні дії чи бездіяльність відповідача, які стосуються не видачі позивачу трудової книжки під час його утримання під вартою чи відбування покарання, у матералах с прави відсутні.

Згідно з листом Управління кадрового забезпечення Управління внутрішніх справ України в Полтавській області МВС України від 04.07.2018 №1228/115/12/02-2018 ОСОБА_1 повідомлено, що 25.06.2018 з Департаменту персоналу організації освітньої та наукової діяльності МВС України на адресу ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області надіслано оригінал трудової книжки НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 . Зазначено, що для отримання трудової книжки йому необхідно прибути до ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області.

Отже, позивач був обізнаний де знаходиться його трудова книжка і йому було роз`яснено про можливість її отримання.

Визначальним у даному спорі є питання не вручення позивачу трудової книжки у день його звільнення, оскільки він відбував покарання за вчинення злочину.

Проте, позивач не був позбавлений права на оскарження наказу про звільнення, оформлення пенсії, втрату коштів, тощо. Окрім того, несвоєчасне вручення позивачу трудової кенижки у зв`язку з відбуванням ним покарання, не є підставою для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки як такого прогулу взагалі не мало місця.

Верховний Суд у постанові від 25.07.2018 в справі №552/3404/17, зазначив, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Отже, вимушений прогул підлягає відшкодуванню у разі незаконної відмови у прийнятті на роботу або в разі несвоєчасного укладення трудового договору, незаконного відсторонення від роботи, незаконного звільнення або незаконного переведення на іншу роботу, затримки видачі трудової книжки, неправильного формулювання в ній причин звільнення, якщо це перешкоджало працевлаштуванню працівника.

В даному випадку позивач не працював не з вини роботодавця МВС України, а відповідно до постанови суду щодо обрання запобіжного заходу та на підставі вироку Апеляційного суду Київської області від 29.06.2010 у справі №1-2/2010.

За таких обставин відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивач з липня 2008 року перебував у слідчому ізоляторі, у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності МВС України щодо видачі трудової книжки, визнання недійсним у встановленому порядку раніше зроблений запис у трудовій книжці під номером запису "02" про звільнення 06.07.2011 з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 на підставі наказу МВС від 06.07.2011 №871 о/с та зобов`язання видати новий наказ, у якому зазначити нову дату звільнення - дату фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки ОСОБА_1 , а також внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , із зазначенням нової дати звільнення - дати фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки, зобов`язання нарахувати та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу по день фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки з огляду на вищевикладені доводи та обгрунтування.

Щодо вимог про визнання протиправною бездіяльності МВС України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , грошового забезпечення, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01.08.2010 по 06.07.2011, зобов`язання нарахувати та виплатити Міністерству внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01.08.2010 по 06.07.2011; визнання протиправною бездіяльності МВС України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , грошового забезпечення з повним урахуванням посадового окладу в розмірі 1800,00 грн, надбавок за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків, за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01.07.2009 по 06.07.2011; зобов`язання нарахувати та виплатити Міністерство внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення з повним урахуванням посадового окладу в розмірі 1800 грн, надбавок за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків, за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01.07.2009 по 06.07.2011, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" визначено, що:

- особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, призначеним на посади, за якими встановлені посадові оклади від мінімуму до максимуму, конкретні розміри або зміна розміру посадових окладів (підвищення або зниження) установлюються наказом керівника органу відповідно до складності та обсягу роботи, досвіду працівників та їх ставлення до виконання службових обов`язків за посадою, яку вони обіймають, у межах зазначених мінімального чи максимального розмірів і фонду оплати праці (підпункт 2.2.7.);

- керівникам органів, підрозділів, закладів та установ органів внутрішніх справ надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби та за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність установлюються Міністром внутрішніх справ України (підпункт 2.6.3);

- у разі несвоєчасного або неналежного виконання завдань, зниження результатів оперативно - службової діяльності розмір установлених раніше надбавок за поданням керівництва органу може бути зменшено або взагалі скасовано, про що оголошується наказом (пункт 2.6.4);

- виплата цієї надбавки проводиться з дня, указаного в наказі про особовий склад, але не раніше дня призначення на відповідну посаду або дня вступу в тимчасове виконання посадових обов`язків (пункт 2.6.5).

Відповідно до Схеми посадових окладів осіб начальницького складу органів внутрішніх справ для центрального апарату МВС (Додаток 4 до наказу МВС від 31.12.2007 №499) розмір посадового окладу за посадою начальника управління у складі Департаменту складав 1700-1800 грн.

Як убачається з вироку Апеляційного суду Київської області від 29.06.2010 у справі №1-2/2010 позивач перебував під вартою з 04.07.2008, тобто з липня 2008 року позивач фактично не виконував своїх посадових обов`язків.

Згідно з наказом Міністерства внутрішніх справі від 30.06.2009 №1521 о/с "По особовому складу" з майора міліції ОСОБА_1 , начальника управління організації розкриття особливо тяжких і тяжких злочинів проти власності Департаменту карного розшуку, з 01.07.2009 знято установлені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 (наказ МВС України від 13.12.2007 №499) надбавки за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків, за оперативно-розшукову і оперативно-службову діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади в розмірі 50 відсотків. Цей наказ прийнято на підставі відповідного від 24.06.2009.

Таким чином, у період з 01.07.2009 по 31.07.2010 відповідачем вірно нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення позивача, що складалось з окладу в розмірі 1700,00 грн. (мінімальний оклад за посадою)є

Вірним є висновок суду першої інстанції про те, що вимога позивача про невиплату позивачу під час звільнення всіх сум є похідною від вимоги про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати зазначених грошових коштів за період часу з 07.07.2011 по день фактичного у розрахунку, а тому така вимога також не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає помилковим посилання скаржника на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у справі №520/15025/16-а, оскліьки дана справа не є подібною та стосується питання віднесення посад до Списку № 2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку № 442.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем процедури його звільнення та процедури виплати грошового забезпечення і видачі документів з огляду на вищевикладені доводи та обгрунтування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку правовідносинам, що винили у справі та прийняв правильне і законне рішення.

Зокрема, суд першої інстанції прийшов до првиального висновку про те, що оскільки позивач не працював, йому виплачувався лише посадовий окладу за посадою начальника управління у складі Департаменту.

Посилання позивача на ст. 116 КЗпП України як на підставу не повідомлення позивача письмово про нараховані суми, належні до виплати, є безпідставним, оскільки позивач проходив службу в ОВС і зазначена норм а на нього не розповсюджується, оскільки зазначене питання регулюється спеціальним законодавством, у т.ч. і вищезазначеною Інструкцією.

Та обставина, що позивача не було відсторонено від посади не є підставою для виплати грошового забезпечення, так як позивач не виконував покладені на нього обов`язки не з вини відповідача.

Щодо доводів скаржника про необхідність застосування до правовідносин, що виникли, законодавство, яке є більш сприятливим відносно нього, колегія суддів вважає їх помилковими, оскільки, як встановлено колегію суддів, позивач є військовозобов`язаною особою, проходив службу в ОВС України і на нього розповсюджуються спеціальні норми закону, які реламентують питання щодо порядку проходження служби, виплати грошового забезпечення, порядку ведення трудових книжок.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Степанюк А.Г.

Повний текст виготовлено: 13 грудня 2022 року.