Справа № 380/13732/22
Суддя: Лунь Зоряна Іванівна
Дата ухвалення: 2022-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 грудня 2022 року

справа №380/13732/22
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лунь З.І. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), в якому просить суд:

-стягнути із Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 05.04.2018 по 29.09.2022 у розмірі 170732,19грн. з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період з 30.01.2015 по квітень 2018 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 у справі №380/1301/21 позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2015р. по 30.04.2015р. та з 01.01.2016р. по 28.02.2018р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2015р. по 30.04.2015р. та з 01.01.2016р. по 28.02.2018р., із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з травня 2015 року по грудень 2015 року без врахування січня 2008 року базовим місяцем для нарахування; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з травня 2015 року по грудень 2015 року з врахуванням січня 2008 року базовим місяцем для нарахування та з урахуванням виплачених сум, із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки такої виплати з березня 2015 року по день її фактичної виплати; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Частково не погодившись із рішенням суду, його оскаржив позивач покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції. 20.07.2022 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 в адміністративній справі № 380/1301/22 змінено, доповнивши частину четверту резолютивної частини рішення суду наступним реченням: «Нарахування індексації за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р. включно проводити із застосуванням базового місяця - січень 2008 року.». В решті рішення суду залишено без змін.

На виконання вказаного рішення відповідач здійснив остаточну виплату належних при звільненні сум індексації грошового забезпечення лише 29.09.2022. Позивач вважає, що період з 05.04.2018 по 29.09.2022 є періодом затримки розрахунку при звільненні з роботи. Позивач вважає, що оскільки відповідач не провів з ним під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, а саме не виплатив йому індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за неотримані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, то він відповідно до вимог ст. 117 Кодексу законів про працю України має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки такого розрахунку за період з 05.04.2018 по 29.09.2022. Крім цього позивач зазначає, що оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, встановлено дату проведення остаточного розрахунку, а відповідальність роботодавця за невиплату чи несвоєчасну виплату працівникові всіх належних сум, не врегульовано, ст.21 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено відповідальність за порушення положень цього Закону, у тому числі що стосується виплати грошового забезпечення згідно із законом, можна дійти висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин відповідних норм Кодексу законів про працю України. У зв`язку з вищенаведеним, адміністративний позов просить задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 14.10.2022 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву.

Відповідач заяви про визнання позову чи відзив на позовну заяву в строки, передбачені ст. 261 Кодексу адміністративного судочинства України до суду не надав.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Суд установив таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у званні старшого солдата.

05.01.2022 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2015 по 28.02.2018, із застосуванням січня 2008 року, як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця); зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2015 по 28.02.2018, із застосуванням січня 2008 року, як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб /ПДФО/ відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України №44 від 15.01.2004; зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати за період з 01.03.2015 по день фактичної виплати індексації; визнати протиправними дії відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2015-2018років; зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2015-2018років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 у справі №380/1301/21 позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2015р. по 30.04.2015р. та з 01.01.2016р. по 28.02.2018р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2015р. по 30.04.2015р. та з 01.01.2016р. по 28.02.2018р., із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з травня 2015 року по грудень 2015 року без врахування січня 2008 року базовим місяцем для нарахування; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з травня 2015 року по грудень 2015 року з врахуванням січня 2008 року базовим місяцем для нарахування та з урахуванням виплачених сум, із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки такої виплати з березня 2015 року по день її фактичної виплати; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково не погодившись із рішенням суду, його оскаржив позивач покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції.

20.07.2022 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 в адміністративній справі №380/1301/22 змінено, доповнивши частину четверту резолютивної частини рішення суду наступним реченням: «Нарахування індексації за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р. включно проводити із застосуванням базового місяця - січень 2008 року.». В решті рішення суду залишено без змін.

На виконання вказаного рішення відповідач нарахував та виплатив позивачу заборгованість у сумі 170732,19грн. лише 29.09.2022.

Вважаючи дії відповідача щодо не проведення з ним остаточного та повного розрахунку при звільненні протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При прийнятті рішення суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України (текст статті 117 в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 цього Кодексу (текст статті 117 в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Між тим, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Так, суд встановив, що позивач був звільнений зі служби 04.04.2018.

Відповідач виконав свій обов`язок по виплаті грошового забезпечення належного позивачу при звільненні 30.09.2022.

При цьому суд зауважує, що належна до виплати сума була виплачена позивачу на виконання судового рішення, а саме постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №380/1301/22.

При цьому як видно з рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 у справі №380/1301/22, то позивач з позовом до суду про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, а саме в частині нарахування та виплати грошового забезпечення (компенсація за невикористану відпустку, індексація грошового забезпечення та ін.) звернувся в січні 2022 (ухвала про відкриття провадження від 20.01.2022).

Безумовно, що зважаючи на приписи частини 2 статті 116 Кодексу законів про працю України, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення у повному обсязі у день звільнення, тобто у квітні 2018 проте виконав свій обов`язок лише на виконання судового рішення, тобто у вересні 2022.

Водночас поза увагою суду не може залишитися та обставина, що на час, упродовж якого відповідач не виплачував позивачу належну до виплати при звільненні суму заробітку, вплинули дії позивача, а саме щодо оскарження дій відповідача щодо нарахування та виплати частини грошового забезпечення в суді.

Як встановив суд, з дня звільнення позивача до дня звернення позивача до суду про оскарження сум не нарахованого та не виплаченого грошового забезпечення пройшло більше 3 років 9 місяців. Саме такий строк значно впливатиме на суму компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні. І саме тривалість цього строку прямо залежала від бездіяльності позивача.

Тому вирішуючи спір в частині виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд, окрім висновку про застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, дійшов висновку, що в даному випадку слід врахувати й тривалий час затримки розрахунку при звільненні, а також час, протягом якого позивач не звертався до суду з відповідним позовом щодо невиплати йому частини грошового забезпечення (з 04.04.2018 звільнення з військової служби по січень 2022 звернення до суду з позовом у справі №380/1301/22), що також, у разі застосування загального порядку обчислення компенсації, призводить до значного перевищення розміру компенсації над сумою заборгованих виплат.

При цьому, суд звертає увагу на те, що як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Оскільки позивача звільнено з військової служби 04.04.2018, а виплата грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення здійснена лише 29.09.2022, строк затримки розрахунку складає - 1638 днів.

Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 про розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір грошового забезпечення позивача в лютому 2018року склав 7035,12грн., у березні 2018 року 7677,03грн.

Так, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 249,36грн.(14712,15грн. /59к.д).

Водночас, зважаючи на внесені у ст.117 КЗпП України зміни (в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022), Військова частина НОМЕР_1 повинна виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 05.04.2018(наступний день після звільнення з військової служби) по 29.09.2022.

Суд звертає увагу, що у разі задоволення позовних вимог в повному обсязі, сума середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку при звільнені повинна би була становити 408451,68грн.(вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку (249,36грн) на число календарних днів за період з 05.04.2018 по 29.09.2022 (1638)).

Водночас зазначена суму компенсації 408451,68грн є неспівмірною із сумою грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації, яку фактично було виплачено позивачу і яка становить 170732,19грн.(14748,46грн.+155983,73грн.).

При цьому суд ураховує, що виплачена заборгованість по грошовому забезпеченні позивача становить 170732,19грн., тобто частка такої заборгованості у сумі середнього грошового забезпечення за 1638днів (170732,19грн.) становить 0,42.

З огляду на очевидну неспівмірність можливих до нарахування та виплати сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат становить суму 71707,44грн. (170732,19грн х0.42) (за час затримки розрахунку при звільненні позивача).

Отже, сума 71707,44грн. розрахована з урахуванням загальних критеріїв зменшення розміру відшкодування, однак без урахування тривалого часу затримки розрахунку при звільненні, а також часу, протягом якого позивач не звертався до суду з відповідним позовом щодо невиплати йому частини грошового забезпечення.

Водночас, ст.117 КЗпП України встановлює правило, за яким організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, сума компенсації за шість місяців становить 44 136,72грн. (7356,12(середньомісячне г/з,) (59/2*249,36грн)*6)

З урахуванням наведеного, беручи до уваги фактори, що впливають на зменшення розміру відшкодування, (в тому числі пасивна поведінка позивача у сфері захисту своїх прав), визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, суд дійшов висновку про зменшення розміру такого відшкодування та стягнення його до суми 30000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Визначений судом розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, оскільки саме позивач не вживав жодних дій протягом тривалого строку щодо нарахування та стягнення належних йому сум.

Крім того, суд враховує, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 Податкового кодексу України.

В підп.164.1.1 п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України передбачено, що загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як видно зі змісту підп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), суд вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Щодо судового збору, то відповідно до вимог ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України такі відшкодовуються позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки) у розмірі 30000 (тридцять тисяч)грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір на суму 496 (чотириста дев`яносто шість) грн. 20коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із урахуванням п.п.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Лунь З.І.