Справа № 140/3931/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/3931/22 пров. № А/857/14316/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16.09.2022р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій щодо призову на військову службу під час мобілізації, переміщення під час проходження військової служби, зобов`язання виключити зі списків військової частини (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 16.09.2022р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

17.05.2022р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, із урахуванням поданої під час розгляду справи заяви про уточнення позовних вимог, просив:

визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 / відносно мобілізації (призову) ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації;

скасувати наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 42 від 25.02.2022р. щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації (зарахування в роту охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 );

визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_5 / щодо переміщення ОСОБА_1 у Військову частину НОМЕР_1 та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 № 137 від 09.05.2022р. щодо переміщення ОСОБА_1 у Військову частину НОМЕР_1 для проходження військової служби під час мобілізації;

визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 115 від 09.05.2022р. щодо зарахування ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , зобов`язавши Військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини (а.с.1-5, 23, 119-120126).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання (у письмовому провадженні) (а.с.53-54).

Згідно ухвали суду від 28.07.2022р. залучено до участі в справі в якості співвідповідача ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.135-136).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16.09.2022р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації; визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо переміщення ОСОБА_1 у Військову частину НОМЕР_1 для проходження військової служби під час мобілізації; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.170-178).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ІНФОРМАЦІЯ_7 , який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в повному обсязі (а.с.181-184).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач не надав належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про порушення відповідачами порядку мобілізації військовозобов`язаного чи безпідставної відмови у наданні йому відстрочки від призову у порядку, визначеному ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію».

Зокрема, позивач був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_8 за місцем проживання.

Наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 № 42 від 25.02.2022р. щодо призову позивача па військову службу під час мобілізації є індивідуальним правовим актом, що вичерпав свою дію фактом призову позивача на військову службу.

Як наслідок, скасування такого наказу не призведе до відновлення попереднього становища позивача, адже порядок демобілізації військовослужбовців чітко визначений законом, він не передбачає випадків демобілізації за рішенням суду про скасування наказу щодо призову.

Також приписи ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не містить таких підстав для звільнення з військової служби, про які вказує позивач, відповідно позивача не може бути звільнено з військової служби у зв`язку з наявністю на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно облікових даних ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , в період з 12.04.2014р. по 04.04.2015р. проходив військову службу по мобілізації, має статус учасника бойових дій.

Після демобілізації ОСОБА_1 зарахований до оперативного резерву першої черги у Військовій частині польова пошта НОМЕР_2 , наказ № 399 від 04.04.2015р. (а.с.43-48).

24.02.2022р. позивачу ОСОБА_1 вручена повістка, згідно якої він повинен з`явитися 25.02.2022р. до ІНФОРМАЦІЯ_4 . В даній повістці зазначено про те, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 25.02.2022р. призивається на військову службу по мобілізації (а.с.13).

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 (по стройовій частині) № 42 від 25.02.2022р. рядового ОСОБА_1 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_10 25.02.2022р., призначено стрільцем-санітаром 2 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 , зараховано до списків особового складу останнього (а.с.64).

09.05.2022р. на підставі Директиви Головнокомандувача Збройних Сил України № Д-91/ДСК від 01.05.2022р. ОСОБА_1 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 № 137 від 09.05.2022р. виключено з ІНФОРМАЦІЯ_4 , а наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 115 від 09.05.2022р. зараховано у Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) (а.с.65), де останній продовжує проходити військову службу.

Вважаючи свою мобілізацію такою, яка здійснена всупереч вимогам ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач подав 12.05.2022р. заяву начальнику ІНФОРМАЦІЯ_4 про відміну рішення про мобілізацію та звільнення його зі служби (а.с.49).

Згідно відповіді ІНФОРМАЦІЯ_11 № 381 від 17.05.2022р. позивач під час мобілізації про наявність будь-яких обмежень не повідомляв. Оскільки позивач переміщений до Військової частини НОМЕР_1 , тому подальші проблемні питання слід вирішувати з командування цієї частини (а.с.50).

Приймаючи рішення та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виховує та утримує трьох неповнолітніх дітей, а тому в силу приписів ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» на час мобілізації останній не підлягав призову на військову службу. Будь-яких доказів про те, що позивач дав згоду на проходження військової служби, відповідачами не представлено, таких не містять матеріали справи.

Також всупереч вимогам вказаної норми позивача переміщено до військової частини поза місцем його проживання.

За таких обставин ІНФОРМАЦІЯ_12 порушені вимоги Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а тому його дії стосовно мобілізації (призову) позивача на військову службу під час мобілізації, а також дії ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо переміщення ОСОБА_1 у Військову частину НОМЕР_1 слід визнати протиправними.

Спірні накази відповідачів вичерпали свою дію фактами призову позивача на військову службу, виключення позивача із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також фактом зарахування ОСОБА_1 до складу Військової частини НОМЕР_1 .

За таких умов судом обрано такий спосіб захисту прав позивача як зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виключити позивача зі списків особового складу частини.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмовлених позовних вимог, а також щодо задоволених вимог щодо відповідача Військової частини НОМЕР_3 , тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Приписами п.20 ч.1 ст.106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації /РФ/ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено ввести в Україні воєнний стан.

Також Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022р. оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України № 3543-ХІІ від 21.10.1993р. «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно із ст.1 цього Закону мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 вказаного Закону встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.24 зазначеного Закону початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Згідно з ст.23 наведеного Закону (в редакції, чинній на час призову позивача на військову службу) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років (такі жінки та чоловіки можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди і тільки за місцем проживання).

Під час судового розгляду з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 виховує та утримує трьох неповнолітніх дітей: двоє дітей віком до 18 років від першого шлюбу, а саме: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_4 від 24.10.2006р., серії НОМЕР_5 від 18.12.2010р. (а.с.16-17), а також одну дитину віком до 18 років від другого шлюбу сина ОСОБА_5 , 27.05.2020р., що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 02.06.2020р. (а.с.15).

Виходячи з викладеного, на час виникнення спірних правовідносин позивач відповідно до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягав призову на військову службу під час мобілізації. Єдиний виняток із вказаного правила становила його згода, при умові, що військова служба буде за місцем проживання позивача.

Водночас, як правильно вказав суд першої інстанції, будь-яких доказів про те, що позивач надав добровільну згоду на проходження військової служби відповідачами суду не надано. Також всупереч зазначеним приписам закону позивача переміщено до військової частини поза місцем його проживання.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_12 не було з`ясовано, що позивач не підлягає до призову на військову службу під час мобілізації, оскільки є батьком, який виховує та утримує трьох неповнолітніх дітей.

Суд надав вірну правову оцінку твердженням відповідача ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо наявності заяви-згоди на призов на військову службу, яка не була представлена для дослідження та вивчення судом.

Натомість, позивач у заяві від 12.05.2022р. повідомив ІНФОРМАЦІЯ_12 про наявність у нього права на відстрочку від призову, однак зазначене питання не було вирішено по суті.

Відповідачами доказів про підписання заяви-згоди щодо призову на військову службу під час судового розгляду в суді першої інстанції не надано, не долучено таких доказів й до апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_6 .

У зв`язку з тим, що на час виникнення спірних правовідносин позивач відповідно до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підлягав призову на військову службу під час мобілізації лише за його згодою і тільки за місцем проживання, а згоди на призов він не надавав, тому відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_12 порушено вимоги вказаного Закону, через що його дії щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, а також дії ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо подальшого переміщення позивача у Військову частину НОМЕР_1 , слід вважати протиправними.

Що стосується скасування наказів військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 № 42 від 25.02.2022р. щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації, начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 № 137 від 09.05.2022р. щодо переміщення позивача у Військову частину НОМЕР_1 для проходження військової служби під час мобілізації, наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 115 від 09.05.2022р. щодо зарахування позивача, то такі правильно кваліфіковані судом як індивідуальні правові акти, що вичерпали свою дію фактом призову позивача на військову службу, фактом виключення позивача із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також фактом зарахування ОСОБА_1 до складу Військової частини НОМЕР_1 .

Виходячи з наведених міркувань, правові підстави для їх скасування є відсутніми.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача колегія суддів виходить з того, що у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити рішення про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Частиною 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на викладене, судом обрано правильний спосіб захисту прав позивача як визнання протиправними дій вказаних відповідачів щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та переміщення останнього у Військову частину НОМЕР_1 для проходження військової служби під час мобілізації, а також зобов`язання відповідача виключити позивача зі списків особового складу вказаної частини.

Всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, заперечення відповідачів були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_7 в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про часткову підставність заявленого позову та наявність підстав для його часткового задоволення, із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ІНФОРМАЦІЯ_7 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16.09.2022р. в адміністративній справі № 140/3931/22 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ІНФОРМАЦІЯ_15 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 12.12.2022р.