Справа № 560/8847/22
Суддя: Гнап Д.Д.
Дата ухвалення: 2022-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/8847/22
РІШЕННЯ
іменем України

13 грудня 2022 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючої-судді Гнап Д.Д. розглянув адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 25.04.2018 року по 16.08.2022 року.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на дату звільнення з військової служби відповідач не провів з ним повний розрахунок усіх належних йому сум. З метою відновлення порушеного права позивач звертався до суду. На виконання судових рішень у справі № 560/8035/20 відповідач виплатив 30 листопада 2021 року індексацію грошового забезпечення у розмірі 4314,77 грн, у справі № 560/18205/21 - 16 серпня 2022 року індексацію грошового забезпечення з урахуванням базового місяця січень 2008 року у розмірі 77547,36 грн. Вказує, що загальний розмір невиплачених позивачу відповідачем у день звільнення з військової служби грошових коштів складає 81862,11 грн. З огляду на вказане позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку.

Відповідачем подано до суду відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підлягають під дію загального трудового права. Зазначає, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Також, посилаючись на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, вказує, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2022 року відкрито провадження у цій справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання військової частини НОМЕР_1 про залишення адміністративного позову без розгляду.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.04.2018 року № 90 капітана ОСОБА_1 з 25 квітня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року у справі № 560/8035/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку у день виключення зі списків особового складу військової частини; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року в повному обсязі; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року в повному обсязі із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум індексації.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року у справі № 560/8035/20, що набрала законної сили, рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року скасовано в частині задоволення вимог ОСОБА_1 , які стосуються нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року з визначенням базового місяця - січень 2008 року; у цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про застосування місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року січня 2008 року відмовлено.

На виконання вищевказаних судових рішень позивачу 30 листопада 2021 року було виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 4312,77 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2022 року у справі № 560/18205/21, що набрало законної сили, визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця грудень 2015 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року, з врахуванням виплачених сум.

На виконання вищевказаного рішення суду 16 серпня 2022 року ОСОБА_1 було виплачено індексацію грошового забезпечення з урахуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 77547,36 грн.

Вважаючи, що має місце факт порушення відповідачем прав та інтересів позивача у частині несвоєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду із цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Спірним у цій справі є стягнення на користь позивача коштів за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ), згідно з частиною третьою статті 24 якого закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження військової служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

При цьому за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, зокрема його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 09 липня 2020 року у справі № 320/6659/18.

Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання у частині проведення повного розрахунку із працівником.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд вважає за можливе застосування норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 826/20350/16, від 15 липня 2020 року у справі № 824/144/16-а, від 31 жовтня 2019 року у справі № 2340/4192/18.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених вище норм вказує на те, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17, у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 Кодексу законів про працю України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15). Вказане рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Як встановлено судом, відповідачем при звільненні позивача з військової служби 25 квітня 2018 року не виплачено всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення.

Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Судом встановлено, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 16 серпня 2022 року, виплативши на виконання рішення суду від 28 лютого 2022 року у справі № 560/18205/21 індексацію грошового забезпечення із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця).

Суд вважає безпідставним зазначення позивачем початковою датою для нарахування та виплати йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні 25 квітня 2018 року, оскільки згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.04.2018 року № 90 капітана ОСОБА_1 з 25 квітня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. При цьому в цей день він перебував на військовій службі та отримав грошове забезпечення, що підтверджується також змістом зазначеного наказу. Тому початковою датою для нарахування та виплати йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні є 26 квітня 2018 року. Кінцевою датою для нарахування та виплати позивачеві середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні є 15 серпня 2022 року, тому що 16 серпня 2022 року відповідні виплати були виплачені.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

За змістом Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях.

Сторонами не заперечується, що відповідач нарахував належні суми індексації грошового забезпечення з урахуванням базового місяця січень 2008 року у розмірі 77547,36 грн та виплатив їх 16 серпня 2022 року.

Разом із тим, належні суми індексації грошового забезпечення відповідач виплатив 30 листопада 2021 року у розмірі 4314,77 грн.

Таким чином відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові 24 червня 2021 року у справі № 480/2577/20, встановлення розміру усіх належних звільненому працівникові сум та розміру сум, які були несвоєчасно виплачені позивачу, є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Встановлення цих обставин має значення для правильного вирішення справи.

Тому з метою належного і достатнього захисту порушених прав позивача, слід встановити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 від 05.09.2022 року розмір середньоденного грошового забезпечення (середнього заробітку) позивача перед його звільненням з військової служби становить 612,15 грн (14461,50 грн + 21655,20 грн / 28 день + 31 день).

За період з 26 квітня 2018 року по 15 серпня 2022 року було 1573 дні, а тому середній заробіток за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби індексації грошового забезпечення, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 962911,95 грн (1573 дні х 612,15 грн).

Суд звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплачених сум індексації грошового забезпечення (4314,77 грн) та індексації грошового забезпечення з врахуванням базового місяця січня 2008 року (77547,36 грн), з відповідача не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 962911,95 грн, адже така істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

Водночас відповідач у разі визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби просить виходити з принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Згідно з висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, застосовуючи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, суду необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Вказаний підхід застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, а також Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 400/3151/19, від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17.

Враховуючи, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби значно перевищує суму виплачених індексації грошового забезпечення, тому суд вважає за можливе застосувати до цих правовідносин принцип співмірності.

При цьому, суттєвим у цій справі є те, що належні позивачу виплати не були здійснені однією сумою. Тому суд у цій справі вважає за доцільне визначити істотну частку кожної з проведених виплат по відношенню до зазначеної вище суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Вказаного вище підходу притримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд, що вбачається, зокрема, з його постанови від 19 квітня 2022 року у справі № 600/2382/21-а.

У зв`язку з цим суд зазначає, що в цій ситуації:

1) істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,0045 (4314,77 грн / 962911,95 грн, тобто суму виплаченої індексації грошового забезпечення поділити на середній заробіток за весь час затримки розрахунку), тому сума, яка підлягає відшкодуванню, становить 3619,64 грн (612,15 грн х 0,0045 х 1314 к. д., тобто середньоденна заробітна плата позивача помножена на істотність частки та кількість днів затримки розрахунку);

2) істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,08 (77547,36 грн / 962911,95 грн, тобто суму виплаченої індексації грошового забезпечення із базовим місяцем січень 2008 року поділити на середній заробіток за весь час затримки розрахунку), тому сума, яка підлягає відшкодуванню, становить 77032,96 грн (612,15 грн х 0,08 х 1573 к. д., тобто середньоденна заробітна плата позивача помножена на істотність частки та кількість днів затримки розрахунку).

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також беручи до уваги наведені вище позиції суду касаційної інстанцій в аналогічних відносинах, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби має бути виплачений позивачу у розмірі 80652,60 грн з урахуванням істотності часток недоплачених сум порівняно із середнім заробітком військовослужбовця.

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, слід визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 квітня 2018 року по 15 серпня 2022 року включно та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 квітня 2018 року по 15 серпня 2022 року включно у сумі 80652 (вісімдесят тисяч шістсот п`ятдесят дві) грн 60 коп.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Оскільки відповідно до вимог частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору та не сплачував його, розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 квітня 2018 року по 15 серпня 2022 року включно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 квітня 2018 року по 15 серпня 2022 року включно у сумі 80652 (вісімдесят тисяч шістсот п`ятдесят дві) грн 60 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 13 грудня 2022 року

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 )

Головуюча суддя Д.Д. Гнап