Справа № 640/5242/20
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2022-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2022 року м. Київ № 640/5242/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до1. Територіального управління Державної судової адміністрації у м. Києві, 2. Вищого господарського суду України
провизнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації у м. Києві, Вищого господарського суду України про:

визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві () та Вищого господарського суду України () щодо нездійснення нарахування та виплати судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) суддівської винагороди у розмірі 2 064 016 (два мільйони шістдесят чотири тисячі шістнадцять) гривень 17 копійок за період з 01 січня 2017 року по 31 січня 2020 року на підставі окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначеної Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік" та Законом України "Про державний бюджет України на 2018 рік", Законом України "Про державний бюджет України на 2019 рік" та Законом України "Про державний бюджет України на 2020 рік", з врахуванням коефіцієнту 1,2;

зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві () та Вищий господарський суд України () нарахувати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) суддівську винагороду за період з 01 січня 2017 року по 31 січня 2020 року, виходячи з розміру посадового окладу в сумі 15 мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік" та Законом України "Про державний бюджет України на 2018 рік", Законом України "Про державний бюджет України на 2019 рік" та Законом України "Про державний бюджет України на 2020 рік", з врахуванням коефіцієнту 1,2, у розмірі 2 064 016 (два мільйони шістдесят чотири тисячі шістнадцять) гривень 17 копійок , та провести виплати на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) нарахованої суддівської винагороди в розмірі 2 064 016 (два мільйони шістдесят чотири тисячі шістнадцять) гривень 17 копійок.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є суддею Вищого господарського суду України, який пройшов кваліфікаційного оцінювання, втім з січня 2017 року отримує суддівську винагороду без врахування посадового окладу в сумі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законами України про державний бюджет на відповідні роки; до позивача повинна застосовуватись розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати та інших виплат - мінімальна заробітна плата та встановлюватися коефіцієнт 1,2.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.03.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Вказаною ухвалою відповідачу надано час для надання відзиву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

02 квітня 2020 року представником Територіального управління Державної судової адміністрації у м. Києві надано до суду відзив, в якому відповідач 1 проти задоволення адміністративного позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача 1 у відзиві на позовну заяву послався на те, що фінансове забезпечення діяльності Вищого господарського суду України не входить до Територіального управління Державної судової адміністрації у м. Києві.

27 квітня 2020 року представником Вищого господарського суду України надано до суду відзив, в якому відповідач 2 проти задоволення адміністративного позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні.

Зокрема, в обґрунтування свого заперечення, відповідач 2 зазначає, що суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді, набуде права на отримання суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом 1402-VIII, лише після зарахування до штату відповідного суду.

При цьому. відповідачем наголошено, що аналогічної правової позиції дотримується також Верховний Суд, зокрема, у постанові від 01.08.2018 №826/13355/17, де Верховний Суд зазначив, що законодавець закріпив можливість обрахування окладу суддівської винагороди винятково для судів першої, апеляційної інстанції, вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду.

Право на отримання суддівської винагороди відповідно до норм Закону 1402-VIII, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду не лише були визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному судді, а й зайняли відповідне місце у рейтингу на зайняття вакантних посад, й фактично здійснюють правосуддя у відповідному суді.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 відповідно до постанови Верховної Ради України «Про обрання суддів Вищого господарського суду» від 07 квітня 2005 року № 2535-IV була обрана на посаду судді Вищого господарського суду України безстроково, у зв`язку з чим отримувала суддівську винагороду.

Позивач зазначає, що у 2017 році пройшла кваліфікаційне оцінювання та підтвердила свої професійні знання, досвід та навички.

ОСОБА_1 , вважаючи, що з 2017 року отримує суддівську винагороду без врахування посадового окладу в сумі 15 мінімальних заробітних плат, визначеного Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» та Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» та Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» та Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік», з врахуванням коефіцієнту 1,2, звернулася з позовом до суду.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Відповідно до статті 130 Конституції України Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Статтею 1 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі- Закон №1402-VIII) судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом. Судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.

Відповідно до частини другої статті 31 Закону №1402-VIII Вищими спеціалізованими судами є:

1. Вищий суд з питань інтелектуальної власності;

2. Вищий антикорупційний суд.

Частиною першою статті 83 Закону №1402-VIII встановлено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Статтею 135 Закону №1402-VIII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII передбачено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 року, №№ 41-45, ст. 529; 2015 року, №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Відповідно до пункту 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 року, №№ 41-45, ст. 529; 2015 року, №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Згідно із пунктом 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 року, №№ 41-45, ст. 529; 2015 року, №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Пунктом 24 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII визначено розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить:

1) з 01 січня 2017 року:

а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

30 вересня 2016 року у процесі повномасштабної судової реформи набрав чинності Закон № 1402-VIII, яким змінено систему судоустрою, зокрема, утворено Верховний Суд, який діє у складі п`яти структурних підрозділів: Велика Палата Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд, Касаційний господарський суд, Касаційний кримінальний суд, Касаційний цивільний суд (статті 36, 37 Закону № 1402-VIII).

Частиною третьою статті 17 Закону № 1402-VIII передбачено, що для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону в системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди. У свою чергу вищими спеціалізованими судами в Україні за новим законом є Вищий суд з питань інтелектуальної власності та Вищий антикорупційний суд.

Суд звертає увагу, що питання наявності підстав для виплати суддям суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону № 1402-VIII вже неодноразово досліджувалося Верховним Судом, зокрема, у постановах від 01 серпня 2018 року у справі №826/13355/17, від 14 травня 2020 року у справі за №826/12933/17, від 03 червня 2020 року у справі №826/14879/17 та від 14 липня 2020 року у справі № 826/13405/17.

У цих постановах Верховним Судом напрацьовано правову позицію, відповідно до якої, право на отримання суддівської винагороди за правилами частини другої статті 135 Закону №1402-VIII, виникає у судді за наявної сукупності таких умов:

1) проходження кваліфікаційного оцінювання, за результатами якого складено висновок про підтвердження здатності кандидата здійснювати судочинство у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

2) зайняття відповідної вакантному місцю в рейтингу суддів посади судді у відповідного суду, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

3) зарахування судді до штату відповідного суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

4) фактичне виконання своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

5) законодавче закріплення розміру посадового окладу суддівської винагороди для судді суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.

Верховний Суд наголошував, що лише за сукупної наявності цих умов у судді виникає право на суддівську винагороду, передбачену Законом № 1402-VIII. Наявність у позивача лише деяких з зазначених умов не обумовлює виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірах зазначених в Законі №1402-VIII.

Верховний Суд розвинув цю правову позицію у постанові від 14 липня 2020 року у справі № 826/13405/17, у якій позивач суддя Вищого адміністративного суду України ставив питання про виплату йому суддівської винагороди, відповідно до статті 135 Закону № 1402-VIII із розрахунку посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (тобто із розрахунку базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду). Так, у контексті спірних правовідносин у справі №826/13405/17 Верховний Суд наголосив, що приписами пункту 7 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону 1402-VIII, законодавець конкретно виокремив наведену категорію суддів із кола осіб, на яких можуть поширюватися вимоги визначені цим Законом щодо права на отримання суддівської винагороди у більшому розмірі, та не залежно від проходження кваліфікаційного оцінювання та підтвердження на відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) грошове забезпечення цих суддів визначається Законом України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції до припинення діяльності Вищого адміністративного суду України.

Таким чином, аналіз положень статті 135 Закону № 1402-VIII у взаємозв`язку з пунктом 7 "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону дає підстави для висновку, що право на отримання суддівської винагороди відповідно до норм Закону №1402-VIII, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду не лише були визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному судді, а й зайняли відповідне місце у рейтингу на зайняття вакантних посад, були призначені на посаду судді відповідного суду указом Президента України, зараховані до штату відповідного суду й фактично здійснюють правосуддя у цьому суді.

Нормою частини другої статті 135 Закону №1402-VIII чітко визначено момент, з якого судді виплачується суддівська винагорода за цим Законом - з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Таким чином, лише за сукупної наявності наведених умов у судді виникає право на отримання суддівської винагороди, передбаченої Законом №1402-VIII.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_1 , згідно даних https://vkksu.gov.ua/page/kandydaty-na-posady-suddiv-kasaciynogo-gospodarskogo-sudu, є кандидатом на посаду суддів Касаційного господарського суду.

Тобто, з вказаного вище, можна зробити висновок, що рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України позивача визнано таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду

При цьому, суд звертає увагу, що у даному випаду наявність лише рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання позивачки такою, що підтвердила здатність здійснювати правосуддя у Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду не надає позивачу права на отримання суддівської винагороди у розмірах зазначених у Законі №1402-VIII до її призначення на посаду судді, зокрема, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду указом Президента України та зарахування до штату цього суду.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд також у постанові від 09.12.2021 року у справі № 640/15387/19.

Водночас, суд звертає увагу, що відомостей про підтвердження позивачем відповідності займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у Вищому господарському суді України) у порядку, встановленому Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII або Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI у матеріалах справи відсутні.

Також суд враховує, що випадки, які виключають необхідність проходження процедури кваліфікаційного оцінювання для підтвердження відповідності займаній посаді, визначені лише у п. 21 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.

Водночас, положення вказаного Закону не передбачають як можливості проходження кваліфікаційного оцінювання для підтвердження здатності здійснювати правосуддя суддями судів, діяльність яких припиняється з дня початку роботи Верховного Суду, так і визнання відповідних суддів такими, що підтвердили відповідність займаній посаді навіть у разі підтвердження ними здатності здійснювати правосуддя у суді, до повноважень якого перейшли функції касаційної інстанції з розгляду справ за відповідною спеціалізацією.

Разом з тим, суд зазначає, що положення п. 22 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII пов`язують виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, саме із підтвердженням відповідності займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), а не з самим лише фактичним здійсненням правосуддя.

Натомість Верховний Суд у своїх рішеннях визначив фактичне виконання суддею своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя, як одну з умов, яка у сукупності з іншими надає судді право на виплату суддівської винагороди у передбаченому ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII розмірі.

Поряд з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, на яке, зокрема, посилається позивач, не надано офіційного тлумачення норм Закону з приводу наявності підстав для виплати суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону № 1402-VIII суддям Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарський суд України, Вищого адміністративний суду України. У вказаному рішенні предметом перевірки на відповідність Конституції України (конституційності) були положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, які регламентують питання суддівської винагороди. Однак питання нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди відповідно до статті 133 Закону № 2453-VІ не є предметом розгляду у цій справі.

Питання урівняння статусу суддів Верховного Суду, призначених до цього суду за процедурою, визначеною Законом № 1402-VIII, та суддів Вищих спеціалізованих судів, призначених у ці суди за процедурою за Законом № 2453-VI, зокрема у питанні виплати суддівської винагороди, лежить у площині законодавчого вирішення та не може бути вирішено у межах цього спору.

Отже, з огляду на встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на те, що суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог позивача, судові витрати (судовий збір) розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 263, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Погрібніченко