Справа № 160/14983/22
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2022-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Жукової Є.О., -
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) в місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною, -
27 вересня 2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), в якій позивач просить суд визнати бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 в частині не прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби протиправною; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 видати наказ про звільнення з військової служби, виключення зі списків військової частини ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2022 р. провадження у справі було відкрито, та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним.
Вiдповiдно до Указу Президента Украiни вiд 24.02.2022 року № 69/2022 "Про загальну мобілізацію", наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 167 від 15.06.2022, позивача - солдата ОСОБА_1 вважати таким, що прибув для проходження військової служби у вiйськовiй частинi НОМЕР_1 , та зарахувати на продовольче забезпечення з 16 червня 2022 року.
Позивач посилається на абз. 5 пп. "Г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII, яким визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Батько позивача, ОСОБА_2 , є особою з iнвалiднiстю I групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12ААБ № 204563 та посвідченням № НОМЕР_2 . Родинний зв`язок підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначає, що 07.07.2022 р. останній, безпосередньому керівнику командиру другого взводу 14 запасної роти вiйськової частини НОМЕР_1 було подано рапорт про звільнення з військової служби. До рапорту позивачем було додано документи, які підтверджуть встновлення інвалідності І групи батьку позивача - копію довідки медико-соціальної комісії, копію посвідчення, копію свідоцтва про народження.
Позивач зазначає, що того ж дня (07.07.2022 р.) рапорт з візою командира другого взводу 14 запасної роти військової частини НОМЕР_1 передано на розгляд командиру 14 запасної роти військової частини НОМЕР_1 .
Того ж дня (07.07.2022 р.) рапорт з візою командира 14 запасної роти військової частини НОМЕР_1 було передано на розгляд командиру військової частини НОМЕР_1 .
Проте, позивач зазначає, що незважаючи на те, що з моменту звернення позивача з рапортом минув достатній час для прийняття рішення по суті поставленого у рапорті питання наказ про звільнення позивача з військової служби не ухвалено. Не отримано і письмової відмови у виданні наказу про звільнення з військової служби.
Таким чином, позивач вважає бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 в частині не прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби протиправною і спосіб захисту, обраний позивачем, полягає у зобов`язанні командира військової частини НОМЕР_1 видати наказ про звільнення з військової служби, виключення зі списків військової частини ОСОБА_1 .
На підставі викладеного вище, суд зазначає, що останній вжив заходи, щодо належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні, у порядку визначеним КАС України.
Означена правова позиція викладена в тексті ухвали Касаційного адміністративного суду Верховного Суду по страві №560/5541/20 від 17.11.2022 р., в тексті якого зазначено, що байдужа поведінка учасника справи, що виявляється, зокрема, у неотриманні повідомлень суду, не повинна схвалюватися судовою практикою. Навпаки, судова практика повинна стимулювати учасників справи використовувати прогресивні форми роботи.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відтак, оскільки відзив на позовну заяву до суду не надходив, а матеріали справи містять відомості про належне повідомлення відповідача щодо відкриття провадження у справі та необхідність подання відзиву до суду, останнє не перешкоджає розгляду справи.
Суд розглянув справу відповідно до ст. 262 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, враховуючи строк розгляду справи, передбачений ст.258 КАС України.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено наступне.
Вiдповiдно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.06.2022 р. №167 зазначено, що відповідно до Указу Президента Украiни вiд 24.02.2022 року № 69/2022 "Про загальну мобілізацію", наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 167 від 15.06.2022, солдата ОСОБА_1 вважати таким, що прибув для проходження військової служби у вiйськовiй частинi НОМЕР_1 , та зарахувати на продовольче забезпечення з 16 червня 2022 року.
Батько позивача, ОСОБА_2 , є особою з iнвалiднiстю I групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12ААБ № 204563 та посвідченням № НОМЕР_2 . Родинний зв`язок підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3 .
07.07.2022 р. позивачем ОСОБА_1 було подано, безпосередньому керівнику командиру другого взводу 14 запасної роти вiйськової частини НОМЕР_1 , рапорт про звільнення з військової служби, в тексті якого зазначено наступне.
Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 р. №69/2022 «Про загальну мобілізацію», з 15 червня 2022 року, солдат ОСОБА_1 був призваний до лав Збройних сил України. На теперішній час проходжу військову службу солдатом резерву 14 запасної роти 54 бригади в/ч НОМЕР_1 на підставі витягу із наказу Міністерства Оборони України від 15.06.2022 № 167.
Відповідно до абз. 6 пп. «Г» п. 1 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять службу за призовом під час мобілізації на особливий період звільняються з військової служби на підставах наявності батьків з інвалідністю І групи.
В раторті зазначено, що батько ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 1 групи та потребує догляду, що підтверджується довідкою МСЕК та посвідченням.
На підставі вищевикладеного та відповідно до вищевказаного Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» ОСОБА_1 просить звільнити останнього з військової служби.
До рапорту позивачем було додано документи, які підтверджуть встановлення інвалідності І групи батьку позивача - копію довідки медико-соціальної комісії, копію посвідчення, копію свідоцтва про народження.
Станом як на дату звернення позивача до суду з даною позовною заявою (а саме 27.09.2022), так і на дату винесення рішення, не отримано відповіді від відповідача за результатами розгляду вказаного рапорту.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначається Дисциплінарним статутом Збройних сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі Дисциплінарний статут ЗСУ).
Відповідно до ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Відповідно до п.п. 110, 111, 112 Дисциплінарного статуту ЗСУ усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі: прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод; незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності. Заява чи скарга з інших питань службової діяльності подається безпосередньому командирові (начальникові) тієї особи, дії якої він оскаржує, а в разі, якщо особи, які подають скаргу, не знають, з чиєї вини порушені їх права, заява чи скарга подаються в порядку підпорядкованості. У такому самому порядку подаються пропозиції. Військовослужбовці, які подали заяву чи скаргу, мають право: особисто викласти свої аргументи особі, яка перевіряє заяву чи скаргу звернутися з вимогою залучити до розгляду свідків; подати додаткові матеріали, що стосуються справи, або клопотати, щоб їх вимагав командир (начальник) або орган, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім під час розгляду заяви чи скарги; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; ознайомитися з матеріалами перевірки заяви чи скарги; оскаржити прийняте за їх заявою чи скаргою рішення в суді; вимагати відшкодування завданих їм збитків у встановленому законом порядку.
За приписами ст. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Слід зазначити, що досліджувані питання спірних правовідносин також регулює Закон України від 02.10.1996 № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі Закон України від 02.10.1996 №393/96-ВР), оскільки він визначає аспекти практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За приписами ст. 3 Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання це письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Відповідно до ст. 4 Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду (ст.14 Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР).
Статтею 15 вказаного Закону визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Відповідно до ст. 19 Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань.
З аналізу приписів Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР вбачається, що у разі надходження до органу звернення чи скарги такий орган повинен об`єктивно, всебічно і вчасно перевірити викладені в цьому зверненні чи скарзі обставини, за результатом проведеної перевірки прийняти відповідне рішення, яке забезпечить поновлення порушених прав заявника, та письмово повідомити громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.
Аналогічний правовий висновок викладений Касаційним адміністративним судом у складі Верхового Суду, зокрема, у постановах від 30.11.2020 по справі № 280/4698/19, від 01.10.2020 по справі № 815/1178/17.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, судом встановлено, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , про що свідчать наявна у матеріалах справи копія Військового квитка серія НОМЕР_4 . У зв`язку з тим, що батько позивача, яка є інвалідом І групи, позивач подавав відповідачу рапорт щодо звільнення останнього з військової служби. на підставі абз. 6 пп. г) п. 1 ч. 5 ст.26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII. На підтвердження обставин, викладених у рапорті, позивач надав копії довідки МСЕК, посвідчення, свідоцтва про народження. Станом на дату звернення позивача до суду з даною позовною заявою (а саме 27.09.2022) ним не отримано відповіді від відповідача за результатами розгляду вказаного рапорту.
Отже, виходячи з нормативно-правового регулювання у відповідній сфері правовідносин, суд вважає, що відповідач повинен був розглянути порушене позивачем у рапорті про звільнення з військової служби від 07.07.2022 р. питання та, відповідно, довести таке рішення до відома позивача, однак протиправно цього не зробив. Будь-яких доказів зворотнього відповідачем не надано. Суд вважає, що така поведінка відповідача являє собою протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у не розгляді поданого позивачем у встановленому законом порядку рапорту про звільнення з військової служби у зв`язку з сімейними обставинами.
Таким чином, позовна вимога позивача щодо визнання бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 в частині не прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби протиправною задоволенню не підлягає, оскільки заявлена позивачем вимога, викладена в редакції позовної заяви від 27.09.2022 р. заявлена на майбутнє, так як будь-якого рішення відповідач ще не приймав на підставі поданого позивачем рапорту від 07.07.2022 р., а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при розгляді рапорту будуть порушені.
Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.
При цьому, з метою захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не розгляді поданого ОСОБА_1 у встановленому законом порядку рапорту про звільнення з військової служби протиправною.
Щодо позовної вомоги про зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 видати наказ про звільнення з військової служби, виключення зі списків військової частини ОСОБА_1 , суд зазначає насупне.
Задоволення даної позовної вимоги призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідача.
Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Відповідно до пункту 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межахзакону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Так, зважаючи на той факт, що видача наказа про звільнення з військової служби є дискреційним повноваженням військової частини. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.
Отже, із урахуванням обставин, встановлених під час надання правової оцінки бездіяльності відповідача, яка полягає саме у не розгляді поданому позивачем у встановленому законом порядку рапорту про звільнення з військової служби, з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача саме розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби, та надати обґрунтовану письмову відповідь з посиланням на чинне законодавство України щодо порушеного позивачем питання про звільнення з військової служби.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 КАС України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
При цьому, суд зазначає, що у Висновку №11 від 18.12.2008 року Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень викладено наступні висновки:
«Усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою й простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення й викласти його у зрозумілому стилі, доступному для всіх.»
«Кожен суддя може обрати власний стиль та побудову документа або використовувати типові зразки, якщо такі існують.»
Водночас, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 16.12.2021 р. у справі №11-164сап21, в тексті якої зазначено, що не повинно викликати сумнівів чи заперечень відносно того, що всі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в наступній редакції:
- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не розгляді поданого ОСОБА_1 у встановленому законом порядку рапорту про звільнення з військової служби протиправною;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, та надати обґрунтовану письмову відповідь з посиланням на чинне законодавство України щодо порушеного позивачем питання про звільнення з військової служби;
- в іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідача судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, не стягуються.
Керуючись ст. ст. 242-244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною, задовольнити частково.
Визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не розгляді поданого ОСОБА_1 у встановленому законом порядку рапорту про звільнення з військової служби протиправною.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, та надати обґрунтовану письмову відповідь з посиланням на чинне законодавство України щодо порушеного позивачем питання про звільнення з військової служби.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.О. Жукова