Справа № 640/30562/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2022 року м. Київ № 640/30562/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Управління соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач), адреса: 01135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 5, в якій позивач просить

- визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації через наявність дискримінації за віком, що опирається на пункт 1 статті 28 постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 1997 року №999;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації вчинити дії, що забезпечать постановку на облік ОСОБА_2 , на отримання гуманітарної допомоги у вигляді легкового автомобіля;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації на користь позивача моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що він є батьком малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є інвалідом, якому постановлений діагноз «Атиповий аутизм з розумовою відсталістю».

Вказане захворювання, як вказує позивач, супроводжується численними страхами, зокрема, страхом громадського транспорту, що робить неможливим користування всіма видами громадського транспорту.

Через відсутність автомобіля, у позивача та його дружини виникають великі складнощі, які пов`язані зі здачею аналізів, відвідуванням лікарів тощо.

Позивач також вказує, що його син не може відвідувати звичайний дитячий садок через своє захворювання, а в спеціалізовані дитячі садки треба добиратись на транспорті.

У позовній заяві зазначено, що можливості самостійно придбати автомобіль в їхньої родини не має, оскільки позивач не працює та здійснює постійний догляд за хворою дитиною, а доходу дружини не вистачає для придбання автомобіля.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив поставити на облік його сина на отримання гуманітарної допомоги у вигляді легкового автомобіля.

При цьому, донора автомобіля, як зазначає позивач, він планував шукати самостійно, про що повідомляв відповідача.

Крім того, позивач вказує, що відповідач своїми листами від 28 травня 2021 року, від 05 липня 2021 року та від 30 вересня 2021 року відмовляв у задоволенні його заяв, з огляду на те, що діти з інвалідністю беруться на облік тільки після досягнення 5-річного віку, в чому позивач вбачає дискримінацію його дитини за віковою ознакою.

Також, у листах, як зазначає позивач, вказано про те, що для забезпечення автомобілем дитини з інвалідністю існує перелік захворювань, затверджений МОЗ, при якому відбувається забезпечення автотранспортом інвалідів.

Проте, позивач у своїй позовній заяві наголошує на тому, що він не просив забезпечити автомобілем дитину, а просив тільки поставити його на облік з метою отримання гуманітарної допомоги у вигляді легкового автомобіля, який позивач планує шукати самостійно.

На переконання позивача, відповідачем також порушено право його дитини на освіту, оскільки в даному випадку таке право неможливо реалізувати через відсутність автомобіля.

Вказаною бездіяльністю відповідача, як зазначено у позовній заяві, позивачу заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 150 000,00 грн та полягає в тому, що практично півроку йому довелось домагатись справедливості в усіх органах влади, витрачати свій особистий час на написання заяв і на підготовку до суду, не висипатись, встаючи о 4 годині рану, поки дитина спить, для написання заяв. Також, позивач зазначає й про те, що при наявності автомобіля, він міг би витратити його на лікування, освіту і соціалізацію сина.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з цією позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що позивачем в рамках даного спору, на думку представника відповідача, невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки вимога щодо віку, з якого дітей з інвалідністю слід брати на облік для забезпечення автомобілем визначена чинним законодавством.

Більш того, представник відповідача зазначив, що відповідачем не порушувалось прав позивача, відповідно, відсутні підстави стверджувати, що останньому заподіяна моральна шкода.

На підставі викладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 25 березня 2017 року, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до епікризу з медичної карти стаціонарного хворого №5364 від 05 січня 2021 року №6, виданого КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поставлено клінічний діагноз: Атиповий аутизм (атиповість за симптоматикою). Загальне недорозвинення мовлення І-го рівня.

Згідно з наявною в матеріалах справи копії посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого УСЗН Шевченківського району м. Києва ОСОБА_1 є законний представником дитини з інвалідністю - ОСОБА_2 , 2017 року народження.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 26 травня 2021 року Управлінням соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації зареєстровано звернення позивача від 22 травня 2021 року про забезпечення дитини з інвалідністю автомобілем.

Листом від 28 травня 2021 року №08/35-4647 Управління соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації повідомило позивача про те, що згідно пункту 1 Порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року №999 (зі змінами) для забезпечення автомобілями діти з інвалідністю беруться на облік після досягнення ними п`ятирічного віку, оскільки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не досяг п`ятирічного віку, підстав для взяття його на облік для отримання автомобіля Управління не має.

З аналогічними заявами позивача звертався до відповідача й у червні та вересні 2021 року, у відповідь на які Управління соціального захисту населення Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації листами від 05 липня 2021 року №35-Р-1086/16 та від 30 вересня 2021 року №35-Р-1148/16 позивачу надані відповіді аналогічного змісту, як й відповідь, викладена у листі від 28 травня 2021 року №08/35-4647.

Вважаючи, що відповідачем вчинено протиправну бездіяльність, яка полягає у відмові поставити на облік дитину з інвалідністю, 2017 року народження, через дискримінацію за віком, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

правові, організаційні, соціальні засади отримання, надання, оформлення, розподілу і контролю за цільовим використанням гуманітарної допомоги та сприяє гласності і прозорості цього процесу визначає Закону України «Про гуманітарну допомогу» від 22 жовтня 1999 року № 1192-XIV (тут і надалі в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до положень статті 1 цього Закону

- гуманітарною допомогою є цільова адресна безоплатна допомога в грошовій або натуральній формі, у вигляді безповоротної фінансової допомоги або добровільних пожертвувань, або допомога у вигляді виконання робіт, надання послуг, що надається іноземними та вітчизняними донорами із гуманних мотивів отримувачам гуманітарної допомоги в Україні або за кордоном, які потребують її у зв`язку з соціальною незахищеністю, матеріальною незабезпеченістю, важким фінансовим становищем, виникненням надзвичайного стану, зокрема внаслідок стихійного лиха, аварій, епідемій і епізоотій, екологічних, техногенних та інших катастроф, які створюють загрозу для життя і здоров`я населення, або тяжкою хворобою конкретних фізичних осіб, а також для підготовки до збройного захисту держави та її захисту у разі збройної агресії або збройного конфлікту. Гуманітарна допомога є різновидом благодійництва і має спрямовуватися відповідно до обставин, об`єктивних потреб, згоди її отримувачів та за умови дотримання вимог статті 3 Закону України "Про благодійну діяльність та благодійні організації";

- донорами (іноземними, вітчизняними) є юридичні та фізичні особи в Україні або за її межами, які добровільно надають гуманітарну допомогу отримувачам гуманітарної допомоги в Україні або за її межами;

- отримувачами гуманітарної допомоги є такі юридичні особи, яких зареєстровано в установленому Кабінетом Міністрів України порядку в Єдиному реєстрі отримувачів гуманітарної допомоги:

а) підприємства громадських організацій осіб з інвалідністю, ветеранів війни та праці, а також підприємства, установи та організації, що утримуються за рахунок бюджетів, та уповноважені ними державні установи;

б) благодійні організації, створені у порядку, визначеному Законом України "Про благодійну діяльність та благодійні організації";

в) громадські організації осіб з інвалідністю, ветеранів війни та праці, Товариство Червоного Хреста України та його обласні організації, творчі спілки, а також громадські організації, створені для здійснення передбаченої їх статутними документами екологічної, оздоровчої, аматорської, спортивної, культурної, освітньої та наукової діяльності;

г) релігійні організації, зареєстровані у порядку, передбаченому Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації";

ґ) реабілітаційні установи для осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю, які мають відповідну ліцензію на здійснення реабілітаційних послуг, незалежно від відомчого підпорядкування, типу і форм власності;

- набувачами гуманітарної допомоги - фізичні та юридичні особи, які її потребують і яким вона безпосередньо надається. Набувачі гуманітарної допомоги з статусом юридичної особи визначаються відповідно до пунктів "а", "б", "в", "г", "ґ" абзацу п`ятого цієї статті.

Згідно статті 3 Закону України «Про гуманітарну допомогу» від 22 жовтня 1999 року № 1192-XIV підставою для започаткування процедури визнання допомоги гуманітарною є письмова пропозиція донора про її надання. Підставою для здійснення гуманітарної допомоги в Україні є письмова згода отримувача гуманітарної допомоги на її одержання. Отримувач гуманітарної допомоги має такі самі права на її використання, що і набувач гуманітарної допомоги.

Статтею 4 Закону України «Про гуманітарну допомогу» від 22 жовтня 1999 року № 1192-XIV передбачено, що до спеціально уповноважених державних органів з питань гуманітарної допомоги належать: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері соціального захисту населення; Рада міністрів Автономної Республіки Крим; обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Спеціально уповноважені державні органи з питань гуманітарної допомоги приймають рішення за погодженням із митними органами, податковими органами, центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони здоров`я, у сфері економічного розвитку, державну фінансову політику, державну політику у сфері цивільного захисту, Міністерством внутрішніх справ України, органами Національної поліції, Національним банком України чи його філіями (територіальними управліннями).

Положеннями статті 5 Закону України «Про гуманітарну допомогу» від 22 жовтня 1999 року № 1192-XIV визначено, що Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації здійснюють: визнання гуманітарною допомогою легкових автомобілів для забезпечення ними осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, які перебувають на обліку для їх отримання, та вантажів вагою до 3 тонн у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, механізм забезпечення легковими автомобілями, зазначеними в абзаці шостому статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" (далі - автомобіль) осіб з інвалідністю, зокрема дітей з інвалідністю, які мають право на їх отримання безоплатно або на пільгових умовах, є громадянами України і місце проживання яких зареєстровано (далі - місце реєстрації) в Україні в установленому законодавством порядку визначений Порядком забезпечення осіб з інвалідністю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року №999 (далі по тексту - Порядок №999 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин)).

У відповідності до абзаців 2,3 пункту 1 Порядку №999 для забезпечення автомобілями діти з інвалідністю беруться на облік після досягнення ними п`ятирічного віку. Забезпечення автомобілями осіб з інвалідністю за місцем реєстрації здійснюється структурними підрозділами з питань соціального захисту населення обласних і Київської міської держадміністрацій (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) або управліннями виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - управління виконавчої дирекції Фонду).

В межах розгляду даної адміністративної справи спір між сторонами виник щодо віку, з якого дитина з інвалідністю може бути поставлена на облік для отримання автомобіля.

Пунктом 5 Порядку №999 передбачено, що на облік беруться і забезпечуються автомобілями особи з інвалідністю, які: не мають в особистому користуванні автомобільного транспортного засобу, зазначеного в абзаці четвертому статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" (крім причепів, напівпричепів), у тому числі придбаного за власні кошти або отриманого через структурний підрозділ з питань соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду, що перебував в експлуатації менш як 10 років (крім випадків, передбачених пунктом 8 цього Порядку); протягом семи років перед взяттям на облік і за час перебування на обліку не отримували автомобіль як благодійну допомогу або протягом цього часу не реєстрували придбаний автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж п`ять років. Діти з інвалідністю, недієздатні особи з інвалідністю беруться на облік, якщо їхні законні представники мають підстави, зазначені в абзацах другому і третьому цього пункту.

Згідно з пунктом 8 Порядку №8 особа з інвалідністю може бути достроково взята на облік на підставі рішення структурного підрозділу з питань соціального захисту населення за погодженням з Мінсоцполітики, а особа з інвалідністю внаслідок трудового каліцтва - за рішенням правління Фонду соціального страхування у разі: викрадення автомобіля, якщо протягом року з моменту оголошення про розшук автомобіль не знайдено, що підтверджується довідкою, виданою підрозділом МВС; неможливості відновлення автомобіля та непридатності його для подальшої експлуатації внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася не з вини особи з інвалідністю або особи, яка керувала автомобілем у присутності особи з інвалідністю, або нещасного випадку чи стихійного лиха, що підтверджуються відповідними довідками, виданими підрозділами МВС чи ДСНС.

Аналіз наведених норм чинного на момент звернення позивача до відповідача з заявою про взяття на облік на отримання гуманітарної допомоги у вигляді автомобіля дозволяє дійти висновку про те, що на облік беруться діти з інвалідністю, які досягли п`ятирічного віку.

При цьому, слід звернути увагу, що той випадок, про який йде мова у позовній заяві, не є випадком, визначеним пунктом 8 Порядку №999, коли особу з інвалідністю може бути взято на облік достроково.

Наведене в сукупності свідчить про відсутність порушення прав позивача з боку відповідача, оскільки станом на момент звернень позивача положення Порядку №999 були чинними, а тому підлягали обов`язковому застосуванню, у зв`язку з чим, у відповідача були відсутні правові підстави для взяття дитини позивача на облік достроково до досягнення останнім п`ятирічного віку.

Щодо тверджень позивача про наявність ознак дискримінації за віком його дитини, суд зауважує, що фактично позивач не погоджується з положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2006 року №999 в цій частині, що не є предметом позову в даному випадку, а тому вказані доводи позивача у межах розгляду даної адміністративної справи є безпідставними та такими, що не можуть бути покладені в основу рішення.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що надання дитині позивача переваги, з огляду на обставини, з яких позивач звернувся до суду, буде свідчити про дискримінацію інших дітей з інвалідністю, які також не досягли п`ятирічного віку та потребують гуманітарної допомоги у вигляді автомобіля.

Щодо доводів позивача в тій частині, що він просив поставити його сина на облік на отримання гуманітарної допомоги, а донора такої допомоги шукав би самостійно, суд зазначає, що чинним законодавством визначено певний порядок взяття на облік дітей з інвалідністю, а також певна процедура отримання гуманітарної допомоги.

В даному випадку, дитина з інвалідністю може бути поставлена на облік лише для забезпечення автомобілями, а не для отримання гуманітарної допомоги у вигляді автомобіля, донора для якої законний представник дитини може шукати самостійно.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог, відповідно, про відсутність правових підстав для їх задоволення.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, зважаючи, що позивача звільнено від сплати судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 257, 262, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник