Справа № 199/8774/22
Суддя: ПОДОРЕЦЬ О. Б.
Дата ухвалення: 2022-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 199/8774/22
(2-а/199/92/22)
РІШЕННЯ
іменем України

13.12.2022
м. Дніпро

справа №199/8774/22
провадження № 2-а/199/92/22

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Подорець О.Б.
секретаря судового засідання Терентієвої Я.О.

учасники справи:
позивач Індустріальний відділ у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області
відповідач Ахмедов Мушвіг Інгілаб

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України громадянина Азербайджану, -

за участю учасників справи:
представника позивача ОСОБА_2
відповідача ОСОБА_1
представника відповідача адвоката Гапонець А.А.

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2022 року позивач Індустріальний відділ у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області звернувся до суду із адміністративним позовом до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України громадянина Азербайджану.
В обґрунтування позову посилалися на те, що 27.08.2022 працівниками міграційної поліції відповідач був затриманий та доставлений до Індустріального відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області.
В результаті здійсненої перевірки та з пояснень відповідача встановлено, що він прибув на територію України у 1993 році.
Протоколом серії ПР МДН № 003940 від 27.08.2022 зафіксовано порушення законодавства, за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення було винесено постанову за ч. 1 ст. 203 КУпАП серії ПН МДН № 003932 від 27.08.2022 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу розміром 5100 (п`ять тисяч сто) грн. 00 коп., який відповідачем не оскаржено та не сплачено.
27.08.2022 за порушення правил перебування на території України та з метою забезпечення положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відносно відповідача, ГУ ДМС України у Дніпропетровській області відповідно до положень Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 21.05.2012 за № 806/21119, прийнято рішення №17 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким відповідача було зобов`язано залишити територію України у термін до 06.09.2022. Відповідачем дане рішення на момент звернення до суду не оскаржено.
Як зазначається позивачем при зверненні до суду, відповідач з рішенням Індустріального відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області ГУ ДМС України №17 ознайомлений, але в строк, який зазначений в рішенні - 06.09.2022, не виїхав за межі України та не виконав вищезазначене рішення.
На переконання позивача, громадянин ОСОБА_3 ч ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалий час перебуває на території України без законних підстав (граничний період тимчасово перебування відповідача на території України, визначений відповідно до законодавства України), що є грубим порушенням законодавства України про правовий статус іноземців, дії відповідача порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (ухилення від виїзду з України після втрати підстав для перебування в Україні, передбачених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»), невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення прийнятого відносно нього), у відповідача відсутні законні підстави для працевлаштування в Україні, а отже, у відповідача відсутні законні джерела отримання фінансового доходу, що унеможливлює придбання транспортних квитків чи інших проїзних документів, а також забезпечення свого перебування та проживання на території України, відповідач добровільно не виконав рішення №17 від 27.08.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни, відповідач переховується від працівників поліції та міграційної служби.
За викладених обставин, позивач просить суд примусово видворити за межі України громадянина ОСОБА_3 ч ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2022 року відкрито провадження по справі.
28 листопада 2022 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача.
06 грудня 2022 року розгляд справи відкладено у зв`язку із неявкою відповідача.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав викладених у ньому. Звернув увагу суду на те, що відповідач тривалий час перебуває на території України без достатніх на те підстав, доказів звернення до міграційної служби, посольства Азербайджану в Україні, стороною відповідача не надано.
Відповідач ОСОБА_1 просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. Суду пояснив, що він в 1993 році через війну в ОСОБА_6 був вимушений покинути своє місце проживання та приїхав у м. Дніпропетровськ. Він мав паспорт громадянина СРСР, який був виданий йому в Азербайджанській РСР, та, приїхавши в Україну, він оселився у м. Дніпропетровську, з того часу він ніколи не виїжджав за межі України, має роботу (працює на ринку, займається торгівлею фруктами), 30 років проживає за однією адресою з цивільною дружиною, є законослухняним громадянином. Він неодноразово звертався до паспортного столу (у Жовтневому районі м. Дніпропетровська за місцем свого проживання, до посадової особи ОСОБА_7 ) з метою оформлення документів на право проживання в Україні, йому обіцяли їх оформити, він надавав документи, які у нього були для цього, втім, цього не зробили. У 2014 році він був учасником революції на Майдані, мав при собі паспорт громадянина СРСР, під час подій на Майдані співробітник «Беркуту» порвав його паспорт громадянина СРСР, та у ОСОБА_1 залишився лише військовий квиток та довідка, що він є вимушеним переселенцем. Також додав, що його затримували задля перевірки особи, поміщали до ізолятору тимчасового затримання, проте після з`ясування особи, відпускали.
Адвокат Гапонець А.А. просила суд відмовити в задоволенні позову повністю.
Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі Закону) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Згідно частини 3 статті 3 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Частиною 1 статті 23 Закону передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Відповідно до ч. 3 ст.26 Закону один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Частиною 4 статті 26 Закону встановлено, що рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (з подальшими змінами) (далі - Інструкція).
Пункт 5 розділу І «Загальні положення» Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Судом встановлено, що 27.08.2022 постановою начальника Індустріального відділу у м.Дніпрі ГУ Державної міграційної служби в Дніпропетровській області Фуга К.Г. на Ахмедова Мушвич Інгілаб накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн. за порушення ч.ч.1,3 ст.9, ч.1 ст.17 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 203 КУпАП.
Судом також встановлено, що 27.08.2022 начальником Індустріального відділу у м.Дніпрі ГУ Державної міграційної служби в Дніпропетровській області Фуга К.Г. затверджено Рішення №17 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У своїй постанові КАС/ВС від 19.05.2019 у справі № 522/21025/17 зазначає, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що останній ухилятиметься від виконання такого рішення.
Примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Відтак, для прийняття обґрунтованої постанови про примусове видворення відповідача, необхідно доведення позивачем факту ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Окрім того, у постанові КАС/ВС від 19.05.2021 (справа №522/21025/17) зазначається, що не є ухиленням іноземця від виконання рішення про примусове повернення, якщо іноземець не відмовлявся співпрацювати під час процедури притягнення його до адміністративної відповідальності та затримання, не перешкоджав оформленню відповідних документів для його примусового повернення.
Доказів того, що відповідач ОСОБА_1 відмовлявся співпрацювати під час притягнення його до адміністративної відповідальності та/або перешкоджав оформленню документів, позивачем не надано та судом не встановлено.
Під час розгляду справи, суд, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (Європейська конвенція з прав людини) та практику ЄСПЛ, звертає увагу на таке.
Європейський суд з прав людини підтверджує, що держава має право, згідно з міжнародним правом і відповідно до своїх договірних зобов`язань, контролювати в`їзд іноземців на свою територію та відповідно їх проживання в країні (справа «Абдулазіз, Кабулес та Балкандалі проти Сполученого Королівства»). Конвенція не гарантує права іноземця на в`їзд або проживання в конкретній країні та переслідує своїм завданням підтримання громадського правопорядку. Договірні держави мають право видворити іноземця, що наприклад засуджений за вчинення кримінального правопорушення, однак навіть в такому разі, таке рішення може вважатися втручатися в приватне та сімейне життя, що захищене п. 1 ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Саме тому рішення про видворення іноземця за межі країни має відповідати закону та бути необхідним в демократичному суспільстві, тобто бути виправданим гострою соціальною проблемою, суспільними потребами та, зокрема, пропорційним переслідуваній законній меті (справи «Далія проти Франції», «Слівенко проти Латвії»).
Стаття 8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та зовнішнім світом (справа «Претті проти Сполученого Королівства») та іноді може охоплювати аспекти особистості і соціальну ідентичність особи (справа «Мікулич проти Хорватії»). У справі «Левакович проти Данії» ЄСПЛ зауважує, що сукупність соціальних зв`язків між осілими мігрантами та громадою, в якій вони живуть, становить частину поняття «приватне життя» у значенні статті 8.
У світлі вищезазначеного ЄСПЛ у справі «Левакович проти Данії» повторює, що при тлумаченні та застосуванні статті 8 Конвенції у справах такого роду наголос повинен бути зроблений на забезпеченні справедливого балансу між суспільними інтересами та правами іноземців за статтею 8 Конвенції, які проживають у державах-членах. З`ясування того, чи виправдовують «дуже вагомі причини» видворення осілого мігранта, як-от заявник, який майже все життя прожив у приймаючій країні, неминуче потребує делікатної та цілісної оцінки всіх критеріїв, що випливають із Суду, прецедентне право, оцінка, яку повинні проводити національні органи влади під остаточним наглядом Суду.
Щоб оцінити, чи є рішення про видворення та відмова у дозволі на проживання необхідними в демократичному суспільстві та пропорційними законній меті, переслідуваній статтею 8 Конвенції, ЄСПЛ встановив відповідні критерії у своїй практиці. У справі «Юнер проти Нідерландів („Uner v. the Netherlands) Суд узагальнив ці критерії таким чином:
характер і тяжкість правопорушення, вчиненого іноземцем;
тривалість перебування іноземця в країні, з якої вона має бути видворена;
час, що минув з моменту вчинення правопорушення, та поведінка іноземця протягом цього періоду;
національність різних зацікавлених осіб;
сімейне становище іноземця, наприклад тривалість шлюбу, та інші фактори, що вказують на ефективність сімейного життя пари;
чи знав чоловік або дружина про правопорушення під час вступу в сімейні відносини;
чи є діти від шлюбу і якщо є, то їх вік;
серйозність труднощів, з якими подружжя може зіткнутися в країні, куди іноземця буде видворено;
найкращі інтереси та благополуччя дітей, зокрема серйозність труднощів, з якими діти іноземця можуть зіткнутися в країні, куди іноземця буде видворено;
міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків із країною перебування та країною призначення.
Окрім того, потрібні дуже серйозні причини (відсутність дітей, чиї інтереси повинні бути враховані; погана інтеграція у суспільстві, ведення злочинного способу життям і демонстрація відсутності бажання дотримуватися законодавства країни, в якій перебуває іноземець) для виправдання видворення у випадках, що стосуються осілих мігрантів, які законно провели все або більшу частину свого дитинства та юності в країні перебування («Справа Левакович проти Данії»).
Під час розгляду справи, судом допитано в якості свідка ОСОБА_8 , яка пояснила, що у 1993 році вона познайомилася із ОСОБА_1 , коли він переїхав з ОСОБА_9 . Вона та ОСОБА_1 проживають однією сім`єю без шлюбу, оскільки ОСОБА_1 не має паспортного документа для реєстрації шлюбу. Вони мешкають, як чоловік та жінка, з часу знайомства, з 1993 року, за адресою: АДРЕСА_1 , та з того часу ОСОБА_1 не змінював адреси, неофіційно працював, не притягувався до адміністративної та/або кримінальної відповідальності, не переховувався від державних органів. З питання намагання ОСОБА_1 отримати документи на проживання в Україні, свідок повідомила, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до паспортного столу Жовтневого району м. Дніпра та його начальника гр. ОСОБА_7 , писав заяви, і ОСОБА_7 йому обіцяв допомогти оформити документи, втім, цього не зробив. Крім того, звертався до діаспори ОСОБА_10 в Україні. Коли ОСОБА_1 був у м. Києві на Майдані у 2014 році, у нього співробітник «Беркуту» порвав паспорт громадянина СРСР, та у ОСОБА_1 залишився лише військовий квиток та довідка проте, що він є вимушеним переселенцем і проживає в м. Дніпропетровськ Української республіки. За час проживання з ОСОБА_1 , останній допомагав виховувати племінників ОСОБА_8 , він працював весь час, приводів до міліції/поліції у нього не було, він спокійний, не шкідливий, нічого поганого не робить, користується повагою сусідів.
З огляду на зазначене, враховуючи практику застосування Європейським судом з прав людини статті 8 Конвенції, а саме, що розділення сім`ї становить порушення цієї статті оскільки видворення особи з країни, де проживають її близькі члени родини, становить порушення його права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті 8 Конвенції, і в кожному випадку повинно розглядатися пропорційно переслідуваній меті відповідно до вимог Конвенції.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що таке втручання є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб позивачем не надано.
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , він не є громадянином Азербайджану, тобто іноземцем.
Ім`я фізичної особи - ОСОБА_11 , прізвище, ім`я та по батькові - ОСОБА_12 г Інгілаб.
У 1993 році Ахмедов Мушвіг Інгілаб здійснив в`їзд в Україну у встановленому на той час порядку, мав паспорт громадянина СРСР, та, починаючи з 1993 року, не виїжджав з України, постійно мешкає у м. Дніпро за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав військовий квиток, виданий Лачинським районним військоматом Азербайджанської РСР, відповідно до якого він придатний до військової служби.
На підставі наданої довідки встановлено, що відповідач є вимушеним переселенцем та проживає у м. Дніпропетровську Української РСР.
Відповідно до пояснень ОСОБА_1 від 27.08.2022, які надані начальнику УМП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_13 , ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , зі своєю дружиною ОСОБА_14 , відповідач у 1993 році здійснив в`їзд в Україну з Нагорного Карабаху, документи не оформлював, оскільки скрізь відмовляли. 27.08.2022 до нього підійшли працівники поліції та запитали документи, на що відповідач відповів, що радянський паспорт він тратив, більше паспорт не робив. Після цього його доставили до Індустріального РВ ГУДМС України в м. Дніпро, до України відповідач прибув як біженець.
27.08.2022 відносно гр. ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне затримання за ст. 261 КУпАП у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП.
Виходячи з вищенаведеного, вочевидь, що складення протоколів, винесення постанов та рішення від 27.08.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, які зазначені вище, відбувалося відносно іншої особи, а не Ахмедова Мушвіг Інгілаба, що підтверджується військовим квитком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також поясненнями останнього, відповідно до яких його ім`я « ОСОБА_11 », а не «Мушвич».
У позовній заяві також міститься невірне зазначення по батькові гр. ОСОБА_15 : вірним є «Інгілаб» (замість зазначеного позивачем «Інгібал»).
При розгляді справи, суд враховує, що ОСОБА_1 29 років проживає в Україні (м.Дніпропетровськ) та ніколи не виїжджав, приїхав в свій час в Україну вимушено (у зв`язку з воєнними діями в ОСОБА_6 ), є громадянином колишнього СРСР, 29 років має сім`ю та мешкає з нею за однією адресою, працює, не знав про порушення, які йому інкримінуються позивачем, труднощі, з якими ОСОБА_1 може зіткнутися за умови його затримання, є для нього дуже серйозними, ОСОБА_1 має міцні соціальні, культурні та сімейні зв`язків в Україні, в країні призначення нікого не має. Крім того, зі слів відповідача, наразі колишнє його місце народження та проживання в ОСОБА_16 знаходиться під окупацією.
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 не є громадянином ОСОБА_16 .
Так, іноземцем є особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав, а особою без громадянства є особа, яка не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону.
Поза увагою позивача залишилося те, що особами без громадянства (апатридами) вважаються особи, які не володіють громадянством жодної держави. Нормативне визначення цього терміна містить ст. 1 Конвенції про статус апатридів 1954 року, відповідно до якої апатридом є особа, яка не розглядається як громадянин будь-якої держави в силу її законів. Такі особи не мають постійного правового зв`язку із жодною державою, а тому не користуються правом дипломатичного захисту.
За преамбулою зазначеної вище Конвенції ті апатриди, які є також біженцями, охоплюються Конвенцією про статус біженців від 28 липня 1951 року.
Як і правовий статус іноземця, статус особи без громадянства в основному визначається законодавством тієї держави, на території якої вона перебуває, але з урахуванням вимог, встановлених нормами міжнародного права. До останніх варто віднести положення, що містяться у Конвенції про статус апатридів 1954 року (набула чинності для України 23.06.2013) та Конвенції про скорочення випадків безгромадянства 1961 року (набрала чинності для України 23.06.2013).
Відповідно до приписів Конвенції про статус апатридів 1954 року, держава місцеперебування апатрида зобов`язана видавати йому документи, якщо вона не має таких. Також особа без громадянства, яка законно перебуває на території держав, не може бути вислана із неї інакше, як з міркувань державної безпеки чи громадського порядку, та не інакше, як на основі рішення суду. Держави повинні створити умови для асиміляції і натуралізації апатридів, до них повинен застосовуватися спрощений порядок набуття громадянства (ст.ст. 27, 28, 31, 32 Конвенції).
При зверненні до суду із вказаним позовом та за судового розгляду позивач вважав доведеною наявність підстав для застосування до Ахмедова Мушвіч Інгілаба примусове видворення за межі території України, як до іноземця - громадянина Азербайджану, втім, судом встановлено, що Ахмедов Мушвіг Інгілаб не є громадянином Азербайджану. Крім того, фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям (ч. 1 ст. 28 ЦК України), проте, позивачем пред`явлений позов до іншої фізичної особи - Ахмедова Мушвич Інгібала, а не до Ахмедова Мушвіг Інгілаба.
Як зазначалося судом в даному судовому рішенні, договірні Держави не висилають апатрида, що законно перебуває на їхній території, окрім як в інтересах державної безпеки або громадського порядку. Висилання такого апатрида проводиться тільки відповідно до рішень, винесених у судовому порядку. За винятком випадків, коли цьому перешкоджають вагомі інтереси державної безпеки, апатриду надається право представлення у своє виправдання доказів і оскарження в належних інстанціях або перед особою чи особами, спеціально призначеними компетентними органами влади, а також право мати для цих цілей своїх представників (ст. 31 Конвенції про статус апатридів 1954 року).
Судом було встановлено, що ОСОБА_1 не порушував громадський порядок, докази, на підставі яких суд мав би змогу встановити, що інтереси державної безпеки потребують вислання ОСОБА_1 , позивачем суду не надані.
За ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
При ухваленні рішення, судом також враховано, що відповідно до положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За встановлених обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 2, 3, 5-10, 12, ч.1 ст.20, ст.ст. 79, 241-246,250,251,255,257,262,288 КАС України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні адміністративного позову Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про видворення за межі території України громадянина Азербайджану відмовити у повному обсязі.
Судовий збір віднести на рахунок держави.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Копію повного судового рішення вручити учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після його проголошення.
Повний текст судового рішення складено 13 грудня 2022 року.

позивач Індустріальний відділ у місті Дніпрі Головного Управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, , місце знаходження пр. Мануйлівський, 31, м. Дніпро, 49023.

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання АДРЕСА_3 .
Суддя О.Б.Подорець