Справа № 380/10121/22
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2022-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/10121/22 пров. № А/857/15634/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року, ухвалене суддею Чаплик І.Д. у м. Львові у справі № 380/10121/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання дій протиправними та скасування вимоги про сплату боргу

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить суд:

- визнати дії відповідача щодо складання вимоги № Ф-4427-54У від 21.01.2021 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування неправомірними;

- скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області № Ф-4427-54У від 21.01.2021 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 17312,02 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Визнано неправомірними дії Головного управління ДПС у Львівській області щодо складання вимоги № Ф-5058-50 від 11.11.2021 року.

Скасовано вимогу Головного управління ДПС у Львівській області № Ф-5058-50 від 11.11.2021 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 29083,21 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 992,40 грн.

Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не врахував те, що ЄСВ за позивача, за спірний період, сплачував роботодавець позивача, як за найманого працівника. А тому, сплата ЄСВ позивачем, як фізичною особою-підприємцем, призведе до подвійної сплати ЄСВ, що не відповідає цілям єдиного внеску.

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову повністю.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що позивач, як фізична особа-підприємець, має сплачувати ЄСВ окремо від внесків, які сплачує за нього роботодавець.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивач 05.06.1997 року був зареєстрований як фізична особа підприємець.

За період 2017-2020 роки відповідач нарахував позивачу заборгованість із ЄСВ, яка виникла через несплату цього платежу позивачем як фізичною особою-підприємцем в сумі 17312,02 грн.

21.01.2021 року відповідач сформував вимогу про необхідність сплати боргу (недоїмки) № Ф-4427-54У, відповідно до якої, за позивачем, станом на 31.12.2021 року, рахується заборгованість зі сплати недоїмки по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 17312,02 грн.

30.11.2020 року позивач припинив підприємницьку діяльність.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

В силу вимог частини 1 статті 2 Закону № 2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб - підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року), єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У той же час, відносини, щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI, у спірний період не були врегульовані.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19 сформував правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Апеляційний суд встановив те, що у 2017-2020 роках позивач перебував у трудових відносинах із Вищим професійним училищем № 35 м. Стрий. Відповідач за 2017-2020 роки нарахував позивачу заборгованість із ЄСВ. Відповідно до реєстру застрахованих осіб за цей період, страхові внески на користь позивача сплатив роботодавець.

Оскільки позивач, у періоді за який відповідач нарахував борг зі сплати єдиного соціального внеску, перебував у трудових відносинах із Вищим професійним училищем № 35 м. Стрий і за позивача єдиний внесок сплатив роботодавець, то, на думку апеляційного суду, позивач позбавлений обов`язку сплачувати страхові внески як фізична особа-підприємець, так як це призведе до подвійної сплати страхових внесків, що суперечить меті сплати таких.

Тому вимогу відповідача щодо нарахування боргу з ЄСВ необхідно визнати протиправною і скасувати.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги про визнання дій відповідача щодо складання вимоги протиправними, оскільки належним способом захисту порушеного права позивача є скасування вимоги про сплату боргу, оскільки додаткові обов`язки для позивача створює саме вимога, а не дії відповідача щодо її складання.

Водночас, як позивач, так і суд першої інстанції, обрали невірний спосіб захисту порушеного права позивача, в частині визнання дій відповідача щодо складання вимоги про сплату боргу неправомірними, а тому апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в цій частині та прийняти постанову про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із частиною 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Переглянувши рішення суду першої інстанції апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, щодо вирішення позову, в частині визнання дій відповідача щодо складання вимоги про сплату боргу неправомірними, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги. У іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Отже, вимоги апеляційної скарги є частково обґрунтованими, а тому її необхідно задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі № 380/10121/22 в частині задоволення позовної вимоги про визнання дій Головного управління ДПС у Львівській області щодо складання вимоги № Ф-4427-54У від 21.01.2021 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування неправомірними скасувати та прийняти в цій частині постанову про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

У іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі № 380/10121/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Постанова складена 12.12.2022 року