Справа № 826/10757/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2022-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2022 року м. Київ №826/10757/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «НМТ Інвестментс»
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 17.04.2018 №,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Товариство з обмеженою відповідальністю "НМТ Інвестментс" (далі-позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі-відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 17.04.2018 №.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2018 адміністративну справу №826/10757/18 прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі №826/10757/18 та призначено підготовче засідання по справі.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття оскаржуваного рішення, оскільки позивач є компанією з управління активами, пайових венчурних інвестиційних фондів недиверсифікованих закритих, зокрема: ПВІФНЗ «патріот-буд», ПВІФНЗ «Сучасні інвестиції», ПВІФНЗ «Сучасні будівельні технології». Позивачем вказано, що зазначені фонди не перебувають на обліку в органах ДФС, а також не можуть бути платником податку на прибуток згідно зі статтею 133 Податкового кодексу України. Позивачем також наголошено, що активи (доходи та витрати) ПВІФНЗ, які не є платниками податку на прибуток, не повинні враховуватись в обліку позивача - платника податку, оскільки у венчурних інвестиційних фондах ведеться окремий облік активів по відношенню до компанії з управлінням активів. Зазначено, що у разі виявлення невідповідності обліку ПВІФНЗ - то і виправлення в обліку необхідно здійснювати для ПВІФНЗ, а не для компанії з управлінням активів.

Також представником позивача вказано, що останній не міг знати на майбутнє, що через десять місяців після укладення та виконання договору відносно керівника контрагента ТОВ «Амбер Сервіс» буде винесено вирок про фіктивне підприємство. Позивачем наголошено, що даний вирок за результатами оскарження був частково скасований в мотивувальній частині.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на адміністративний позов зазначив, що перевіркою зроблено висновок, що операція з безоплатно отриманих цінних паперів відповідає визначенню доходів, оскільки отриманий актив забезпечує надходження економічних вигід, тобто цінні папери, отримані від ТОВ "Амбер сервіс", відображається у складі доходів поточного періоду та враховується при розрахунку фінансового результату до оподаткування в інших доходах рядок 2280 Фінансового звіту, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування.

Крім того, за посиланням відповідача, враховуючи положення підпункту 141.6.1 пункту 141.6 статті 141 Податкового кодексу безоплатно отримані цінні папери не відповідають ознакам коштів спільного інвестування. Зазначено, що перевіркою встановлено безпідставно застосовано пільгу з податку на прибуток до інших доходів ПВІФНВЗТ "Патріот-Буд" за 2016 рік на суму отриманих цінних паперів ПАТ "Рекламне агентство "Рефей" у сумі 2534700 грн.

Відповідачем вказано, що ТОВ "НМТ Інвестментс", від імені та за рахунок ПВІФНВЗТ "Сучасні будівельні технології" укладено договори відступлення прав вимоги та враховуючи положення договорів відступлення прав вимоги від 11.12.2014 №1, 2, 3 щодо закріплення суми заборгованості боржника та норм підпункту 141.6.1 пункту 141.6 статті 141 Податкового кодексу України, нараховані відсотки за кредитними договорами є об`єктом, який має бути оподаткованим за ставкою 18%.

Також вказано, що к ході проведення перевірки встановлено, що ТОВ "НМТ Інвестментс" віднесено до складу інших витрат діяльності списання векселя ТОВ "Моноліт-Аякс", серії АА0534893 та враховуючи положення МСФЗ 9 "Фінансові інструменти", МСФЗ 39 "Фінансові інструменти: визнання і оцінка", положення облікової політики ТОВ "НМТ ІНВЕСТМЕНТС" вексель ТОВ "Моноліт-Аякс", в момент відкриття провадження по справі про банкрутство створюється резерв сумнівних боргів.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій додатково наголошено на обгрунтованості позовних вимог та зазначено, що списання векселю відбулось через строки позовної давності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2018 закрито підготовче провадження та продовжено розгляд адміністративної справи №826/10757/17 по суті.

В судовому засіданні 17.09.2018, судом ухвалено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачем подані пояснення, в яких вказано на помилки та неточності в описаних порушення позивача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві, на підставі направлень від 27.02.2018 №533/26-15-14-06-02, №534/26-15-14-09, №639/26-15-14-03-02, №535/26-15-14-06-03, від 05.03.2018 №629/26-15-14-06-02, від 16.03.2018 №706/26-15-14-06-02 та наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 31.01.2018 №1604, проведено планову виїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «НМТ ІНВЕСТМЕН» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, валютного - за період з 01.01.2014 по 31.12.2016, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2014 по 31.12.2016.

Перевіркою встановлено порушення Товариства з обмеженою відповідальністю «НМТ ІНВЕСТМЕН», зокрема:

підпункту 134.1.1. пункту 134.1 статті 134, підпункту 141.6.1 пункту 141.6 статті 141 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI із змінами та доповненнями, що призвело до заниження податку на прибуток за загальну суму 2 330 983 грн., в тому числі по періодам: за 2015 рік - 1 0009510 грн., за 2016 рік 1 321 473 грн.

За результатами перевірки складено акт перевірки від 27.03.2018 №357/26-15-14-06-02/33234889 (далі по тексту - Акт перевірки).

Позивачем подано заперечення до акту документальної планової виїзної перевірки від 27.03.2018 №357/26-15-14-06-02/33234889.

Головним управлінням ДФС у м. Києві про результати розгляду заперечення, листом від 12.04.2018 №15456/10/26-15-14-06-02-21 висновки акту перевірки від залишено без змін, а заперечення без задоволення.

На підставі встановлених порушень Головним управлінням ДПС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 17.04.2018 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток підприємств за податковими зобов`язаннями у розмірі 2330983 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розміру 330368 грн., у зв`язку із порушенням позивачем пункту 134.1 статті 134, підпункту 141.6.1 пункту 141.6 статті 141 Податкового кодексу України.

За наслідками процедури адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення, рішенням Державної фіскальної служби України від 18.06.2018 №20726/6-99-11-01-01-15 про результати розгляду скарги ТОВ «НМТ ІНВЕСТМЕНТС», податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 17.04.2018 № залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись з рішеннями відповідача та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суд з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи питання про те, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, виходить з положень нормативних актів в редакціях, що діяли на момент виникнення цих правовідносин та зазначає зміст норм права відповідно до них.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання, пов`язані з підтвердженням даних, визначених у податковій звітності, обчисленням податку на прибуток, формуванням виникнення податкових зобов`язань у разі постачання товарів та надання послуг внормовано статтями 14,44,134,135,137,141 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Визначення господарської діяльності відображене в пункту 14.1.36 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Так, підпунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пункту 44.2 статті 42 Податкового кодексу України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Статтею 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Статтею 9 зазначеного Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Отже, зазначеними нормами встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, при цьому саме первинні документи фіксують факти здійснення господарських операцій.

Факт вчинення певних господарських операцій та правомірність подальшого відображення (проведення) їх у бухгалтерському та податковому обліку, можливо досліджувати лише на підставі вивчення та дослідження первинних документів платника.

Відповідно до підпункту 14.1.86 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України інститути спільного інвестування (далі також - ICI) - інвестиційні фонди та взаємні фонди інвестиційних компаній, корпоративні інвестиційні фонди та пайові інвестиційні фонди, створені відповідно до законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.81 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу, інвестиції - господарські операції, які передбачають придбання основних засобів, нематеріальних активів, корпоративних прав та/або цінних паперів в обмін на кошти або майно.

Правові та організаційні основи створення, діяльності, припинення суб`єктів спільного інвестування, особливості управління активами зазначених суб`єктів визначено Законом України «Про інститути спільного інвестування» від 05.07.2012 №5080-VI.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про інститути спільного інвестування» в Законі терміни вживаються в такому значенні:

1) активи інституту спільного інвестування - сформована за рахунок коштів спільного інвестування сукупність майна, корпоративних прав, майнових прав і вимог та інших активів, передбачених законами та нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку (далі - Комісія);

5) діяльність із спільного інвестування - діяльність, яка провадиться в інтересах учасників (учасника) інституту спільного інвестування та за рахунок інституту спільного інвестування шляхом вкладення коштів спільного інвестування в активи інституту спільного інвестування;

10) інститут спільного інвестування - корпоративний або пайовий фонд;

13) кошти спільного інвестування - кошти, внесені засновниками корпоративного фонду, кошти та у випадках, передбачених цим Законом, інші активи, залучені від учасників інституту спільного інвестування, доходи від здійснення операцій з активами інституту спільного інвестування, доходи, нараховані за активами інституту спільного інвестування, та інші доходи від діяльності інституту спільного інвестування (відсотки за позиками, орендні (лізингові) платежі, роялті тощо). Кошти, внесені засновниками корпоративного фонду, вважаються коштами спільного інвестування після внесення такого фонду до Реєстру.

Відповідно до частини першої статті 63 Закону України «Про інститути спільного інвестування» компанія з управління активами - господарське товариство, створене відповідно до законодавства у формі акціонерного товариства або товариства з обмеженою відповідальністю, яке провадить професійну діяльність з управління активами інституційних інвесторів на підставі ліцензії, що видається Комісією.

Компанія з управління активами здійснює управління активами інституту спільного інвестування.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про інститути спільного інвестування» пайовий фонд - сукупність активів, що належать учасникам такого фонду на праві спільної часткової власності, перебувають в управлінні компанії з управління активами та обліковуються нею окремо від результатів її господарської діяльності.

Згідно частин першої та другої статті 43 Закону України «Про інститути спільного інвестування» бухгалтерський та податковий облік операцій і результатів діяльності із спільного інвестування, які проводяться компанією з управління активами через пайовий фонд, здійснюється компанією з управління активами окремо від обліку операцій та результатів її господарської діяльності та обліку операцій і результатів діяльності інших інститутів спільного інвестування, активи яких перебувають в її управлінні.

Укладаючи договори за рахунок активів пайового фонду, компанія з управління активами діє від свого імені в інтересах пайового фонду з обов`язковим зазначенням у таких договорах реквізитів фонду.

Вимоги щодо складу та структури активів інституту спільного інвестування встановлено Положенням про склад та структуру активів інституту спільного інвестування затвердженим рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 10.09.2013 №1753 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за №1689/24221.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Положенням про склад та структуру активів інституту спільного інвестування №1753 активи ІСІ складаються з грошових коштів, у тому числі в іноземній валюті, на поточних та депозитних рахунках, відкритих у банківських установах, банківських металів, об`єктів нерухомості, цінних паперів, визначених Законом України «Про цінні папери та фондовий ринок», цінних паперів іноземних держав та інших іноземних емітентів, корпоративних прав, виражених в інших, ніж цінні папери, формах, майнових прав і вимог, а також інших активів, дозволених законодавством України, з урахуванням обмежень, установлених Законом безпосередньо для конкретних типів та видів інвестиційних фондів.

Зазначені активи формуються (оплачуються) за рахунок коштів спільного інвестування.

Відповідно до пункту 1 та пункту 2 розділу І Положення про особливості бухгалтерського обліку операцій інститутів спільного інвестування затвердженого Рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку 26.11.2013 №2669 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 19.12.2013 за №2156/24688 бухгалтерський облік діяльності інститутів спільного інвестування (далі - ІСІ) здійснюється відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Міжнародних стандартів фінансової звітності (далі - МСФЗ).

Бухгалтерський та податковий облік операцій і результатів діяльності із спільного інвестування, які проводяться компанією з управління активами через пайовий фонд, здійснюється компанією з управління активами окремо від обліку операцій та результатів її господарської діяльності та обліку операцій і результатів діяльності інших ІСІ, активи яких перебувають в її управлінні.

Пункт 1 розділу ІІІ Положення про особливості бухгалтерського обліку операцій інститутів спільного інвестування №2669 встановлює, що компанія з управління активами складає окрему фінансову звітність за результатами власної діяльності та діяльності зі спільного інвестування кожного із створених нею пайових інвестиційних фондів.

Отже, Законом України «Про інститути спільного інвестування», який є спеціальним нормативним актом, що регулює діяльність інститутів спільного інвестування, встановлено порядок бухгалтерського та податкового обліку операцій і результатів діяльності із спільного інвестування.

Статті 41 та 43 згаданого Закону містять імперативну вимогу щодо відокремлення бухгалтерського та податкового обліку операцій і результатів діяльності інститутів спільного інвестування від бухгалтерського та податкового обліку компанії з управління активами.

Цінні папери, придбані за рахунок коштів спільного інвестування, є активами відповідних інститутів спільного інвестування та відображаються у фінансовій звітності відповідного фонду.

При цьому, компанія з управління активами складає та подає до контролюючого органу власну фінансову звітність баланс (звіт про фінансовий стан), звіт про фінансові результати, звіт про власний капітал.

Вищезазначене відповідає нормам Положення про особливості бухгалтерського обліку операцій інститутів спільного інвестування затвердженого рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку 26.11.2013 №2669 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 19.12.2013 за №2156/24688, а так само, вимогам МСФЗ 9 «Фінансові інструменти», МСБО 39 «Фінансові інструменти: визнання та оцінка» та обліковій політиці позивача.

З матеріалів справи вбачається, що товариство з обмеженою відповідальністю «НМТ ІНВЕСТМЕНТС» є компанією з управління активами, пайових венчурних інвестиційних фондів недиверсифікованих закритих, зокрема: ПВІФНЗ «патріот-буд», ПВІФНЗ «Сучасні інвестиції», ПВІФНЗ «Сучасні будівельні технології».

Матеріали справи підтверджують, що 15.04.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «НМТ Інвестментс» (пайовий венчурний інвестиційний фонд недиверсифікованого виду закритого типу «Патріот-Буд» в особі Повіреного Товариства з обмеженою відповідальністю «БК парус» (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Амбер Сервіс» (продавець) укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №480/2016-БВ, відповідно до якого продавець продає і передає, а покупець купує і приймає цінні папери, визначені в пункті 1.2 цього договору, а саме акції ПАТ "Рекламне агентство "Рефей" у кількості 127500 шт., вартість договору 2550000 грн.

Зазначений договір купівлі-продажу підписано від імені продавця директором ОСОБА_1 та від імені покупця уповноваженою особою ТОВ «БК ПАРУС» на підставі договору доручення №479/2016-БД від 15.04.2016 та довіреності від 15.04.2016.

Відповідач посилається на вирок Печерського районного суду міста Києва у справі №757/5715/17-к від 06.02.2017, яким ОСОБА_1 визнано винуватою у вчинені злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 205 Кримінального кодексу України.

Також відповідачем зроблено висновок, що отримані цінні папери не відповідають ознакам коштів спільного інвестування, зазначивши, що операція з безоплатно отриманих цінних паперів відповідає визначенню доходів, оскільки отриманий актив забезпечує надходження економічних вигід, тобто цінні папери, отримані від ТОВ "Амбер Сервіс", відображається у складі доходів поточного періоду та враховується при розрахунку фінансового результату до оподаткування в інших доходах рядок 2280 фінансового звіту, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування.

Вказано, що позивачем безпідставно застосовано пільгу з податку на прибуток до інших доходів ПВІФНВЗТ "Патріот-Буд" за 2016 рік на суму отриманих цінних паперів ПАТ "Рекламне агентство "Рефей" у сумі 2534700 грн.

Позивачем зазначено, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14.06.2018 у справі №757/5715/17-к виключено з мотивувальної частини вироку всіх суб`єктів господарювання, у тому числі і позивача.

На думку позивача, зазначене свідчить, що у останнього відсутній зв`язок між даним вироком.

Зокрема, судом встановлено, що згідно вироку суду, у листопаді 2015 року, в денний період часу доби, біля входу до станції метро "Арсенальна", яка знаходиться у Печерському районі м. Києва, ОСОБА_1 , отримала від особи, у відношенні якої здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні, пропозицію зареєструвати на своє ім`я підприємство (юридичну особу) в органах державної влади за грошову винагороду у розмірі 1.000 (однієї тисячі) гривень, з метою прикриття незаконної діяльності.

Незважаючи на те, що ТОВ "Амбер Сервіс" зареєстровано на ОСОБА_1 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців як суб`єкт підприємницької діяльності - юридична особа, остання сприяла у його створенні не з метою здійснення господарської діяльності, а з метою прикриття незаконної діяльності інших осіб.

Після реєстрації ТОВ "Амбер Сервіс" на ім`я ОСОБА_1 , виступивши засновником та директором підприємства, остання самостійно підприємницьку діяльність не здійснювала, не укладала будь-яких угод з суб`єктами господарювання - резидентами України, жодних цінних паперів не придбавала (купувала), не зберігала та не відчужувала (продавала), нікого на це не уповноважувала, договорів купівлі-продажу цінних паперів не укладала та нікого на це не уповноважувала, актів прийняття передачі цінних паперів та виконання зобов`язань до договорів купівлі продажу цінних паперів не укладала, не користувалась печаткою підприємства, не використовувала банківських рахунків підприємства, не здійснювала перерахування безготівкових грошових коштів по рахункам підприємства, не призначала та не звільняла з посад працівників, а реєстраційні та установчі документи зазначеного підприємства передала особі, у відношенні якої здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні.

Зі змісту вказаного вироку також вбачається, що судом затверджено угоду про визнання винуватості від 05.01.2017 між прокурором Київської місцевої прокуратури №6 Большаковим Д. В., якому надано права процесуального керівника у даному кримінальному провадженні, та обвинуваченою ОСОБА_1 .

Так, Верховним Судом України неодноразово з метою усунення неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права зазначалось, що факт фіктивності господарської діяльності не може залишитися неврахованим судами, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю навіть за формального підтвердження її первинними документами та дає підстави для висновку про те, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту та валових витрат, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення, зокрема відображених у них сум податку на додану вартість до податкового кредиту, є безпідставними.

Водночас, Верховний Суд у постановах від 03 березня 2020 року (справа № 520/3580/19), від 18 грудня 2019 року (справа №826/10951/18) зазначив, що сам факт наявності вироку, ухваленого на підставі угоди у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність усіх господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з урахуванням обставин, встановлених вироком, який набрав законної сили, періоду часу, за який такі обставини встановлені, а також конкретної особи та наслідки її дій.

Відповідно до частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Диспозиція наведеної правової норми прямо вказує на те, що обов`язковими для суду, який розглядає справу, є вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок.

Така обов`язковість поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову.

Отже, обов`язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об`єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Суд звертає увагу, що долучені до матеріалів справи копії первинних документів посвідчують ті обставини, що вони підписані фігурантом кримінальної справи, позивачем не спростовано належними доказами доводи податкового органу щодо незаконних повноважень представництва ТОВ «Амбер Сервіс» ОСОБА_1 , на вчинення від його імені юридично значимих дій, оскільки не були наділені такими повноваженнями засновником товариства.

Факт перерахування грошових коштів на рахунки ТОВ «Амбер Сервіс» не є підставою для формування собівартості отриманих цінних паперів, тому враховуючи вирок суду, який набрав законної сили та норми Закону України «Про бухгалтерський облік», положення МСФЗ, суд погоджується з доводами контролюючого органу, що акції ПАТ «Рекламне агентство «Рефей» вважаються безоплатно отриманими.

Пунктом 141.6 статті 141 Податкового кодексу визначено особливості оподаткування інститутів спільного інвестування та суб`єктів недержавного пенсійного забезпечення.

Так, відповідно до підпункту 141.6.1 пункту 141.6 статті 141 Податкового кодексу України звільняються від оподаткування кошти спільного інвестування, а саме:

- кошти, внесені засновниками корпоративного фонду;

- кошти та інші активи, залучені від учасників інституту спільного інвестування;

- доходи від здійснення операцій з активами інституту спільного інвестування;

- доходи, нараховані за активами інституту спільного інвестування;

- інші доходи від діяльності інституту спільного інвестування (відсотки за позиками, орендні (лізингові) платежі, роялті тощо).

Таким чином, в порушення вимог підпункту 141.6.1 пункту 141.6 статті 141 Податкового кодексу України ТОВ «НМТ Інвестментс» безпідставно застосовано пільгу з податку на прибуток до інших доходів ПВІФНВЗТ «Патріот-Буд» за 2016 рік на загальну суму отриманих цінних паперів ПАТ «Рекламне агентство «Рефей» у сумі 2 534 700 грн.

Щодо висновків контролюючого органу, що положення договорів відступлення прав вимоги від 11.12.2014 №1, №2, №3 щодо закріплення суми заборгованості боржника та норм підпункту 141.6.1 пункту 141.6 статті 141 Податкового кодексу України нараховані відсотки за кредитними договорами від 27.09.2012 №363 ТОВ «Послуги Когенерації», від 06.02.2013 №372 ТОВ «Будеволюція», від 29.11.2006 №251 ТОВ «ВидБудАрх» є об`єктом, який має бути оподаткованим за ставкою 18 %, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідачем наголошено, що по характеру укладених ТОВ «НМТ Інвестментс» договорів про відступлення права вимоги, контролюючий орган вважає, що укладені договори повинні кваліфікуватись як договори факторингу через те, що пайові венчурні інвестиційні фонди отримують дохід у вигляді відсотків за договорами відступлення права вимоги, при цьому укладати договори факторингу має можливість фінансова установа, що отримала ліцензію НБУ.

За таких обставин, нараховані відсотки за кредитними договорами є об`єктом оподаткування податком на прибуток за ставкою 18% і на ці доходи у вигляді відсотків безпідставно застосовано пільгу, визначену підпунктом 141.6.1 пункту 141.6 статті 141 Податкового кодексу України, як до інших доходів пайових венчурних інвестиційних фонів.

Суд зауважує, що відповідно до підпункту 141.6.1 пункту 141.6 статті 141 Податкового кодексу України звільняються від оподаткування кошти спільного інвестування, а саме: кошти, внесені засновниками корпоративного фонду, кошти та інші активи, залучені від учасників інституту спільного інвестування, доходи від здійснення операцій з активами інституту спільного інвестування, доходи, нараховані за активами інституту спільного інвестування, та інші доходи від діяльності інституту спільного інвестування (відсотки за позиками, орендні (лізингові) платежі, роялті тощо).

Оскільки підпункт 141.6.1 пункту 141.6 статті 141 Податкового кодексу України не містить положень, в силу яких інститут спільного інвестування звільняється від сплати податку на прибуток, а передбачає лише звільнення від оподаткування коштів спільного інвестування, отже, як наслідок, доходи від здійснення операцій з активами інституту спільного інвестування не враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток підприємств.

Податковий кодекс України не відносить інститути спільного інвестування до кола юридичних осіб, які звільнені від сплати податку на прибуток чи сплачують цей податок за ставкою, іншою, ніж базова. Інститути спільного інвестування є платниками на прибуток за базовою ставкою 18 відсотків, якщо такий прибуток був сформований відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Стосовно порушення підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України ТОВ «НМТ Інвестмент», а саме завищення інших витрат за 2015 рік на суму 150000 грн.

У ході проведення перевірки встановлено, що ТОВ "НМТ ІНВЕСТМЕНТС" віднесено до складу інших витрат діяльності списання векселя ТОВ "Моноліт-Аякс", серії АА0534893.

В акті перевірки зазначено, що Ухвалою господарського суду м. Києва від 07.09.2012 порушено провадження у справі №5011-50/12233-2012 про банкрутство ТОВ "Моноліт-Аякс", постановою господарського суду міста Києва від 09.04.2013 по справі №5011-50/12233- 2012 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру ТОВ "Моноліт-Аякс".

Відповідачем наголошено, що вексель ТОВ «Моноліт-Аякс», в момент відкриття провадження по справі про банкрутство створюється резерв сумнівних боргів.

Відповідно до підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України безнадійною є заборгованість, що відповідає одній з таких ознак: заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності; прострочена заборгованість померлої фізичної особи, за відсутності у неї спадкового майна, на яке може бути звернено стягнення; прострочена заборгованість осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, оголошені померлими; заборгованість фізичних осіб, прощена кредитором, за винятком заборгованості осіб, пов`язаних з таким кредитором, та осіб, які перебувають з таким кредитором у трудових відносинах, та осіб, які перебували з таким кредитором у трудових відносинах, і період між датою припинення трудових відносин таких осіб та датою прощення їх заборгованості не перевищує три роки; прострочена понад 180 днів заборгованість особи, розмір сукупних вимог кредитора за якою не перевищує мінімально встановленого законодавством розміру безспірних вимог кредитора для порушення провадження у справі про банкрутство, а для фізичних осіб - заборгованість, що не перевищує 25 відсотків мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року (у разі відсутності законодавчо затвердженої процедури банкрутства фізичних осіб); актив у вигляді корпоративних прав або не боргових цінних паперів, емітента яких визнано банкрутом або припинено як юридичну особу у зв`язку з його ліквідацією; сума залишкового призового фонду лотереї станом на 31 грудня кожного року; прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії щодо примусового стягнення майна боржника не призвели до повного погашення заборгованості; заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв`язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством; заборгованість суб`єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв`язку з їх ліквідацією.

Відповідно до підпункту 14.1.204 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України простий вексель, авальований банком, - цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ банку сплатити після настання строку платежу визначену суму векселедержателю. Вексель засвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця сплатити до Державного бюджету України відповідну суму коштів і є податковим зобов`язанням, визначеним векселедавцем самостійно і узгодженим з дня взяття на облік векселя контролюючим органом за місцезнаходженням векселедавця, а в разі, якщо законодавством передбачено відстрочення із сплати митних платежів, - з дня митного оформлення товарів у відповідний режим.

Відносини, пов`язані з обігом векселів в Україні, регулюються «Уніфікованим законом про переказний та простий векселі», що ратифікований Законом України від 06 липня 1999 року №826-XIV «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі», Цивільним кодексом України, Законами України «Про цінні папери та фондовий ринок» від 23 лютого 2006 року № 3480-IV та «Про обіг векселів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2374-III.

За визначенням, наведеним у частині першій статті 14 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3480-IV «Про цінні папери та фондовий ринок», векселем є цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Відповідно до статті 4 Закону України від 05 квітня 2001 року №2374-III «Про обіг векселів в Україні» видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги, за виключенням фінансових банківських векселів, фінансових векселів.

На момент видачі переказного векселя особа, зазначена у векселі як трасат, або векселедавець простого векселя повинні мати перед трасантом та/або особою, якій чи за наказом якої повинен бути здійснений платіж, зобов`язання, сума якого має бути не меншою, ніж сума платежу за векселем.

У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов`язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов`язання щодо платежу за векселем.

Згідно зі статтею 77 Уніфікованого закону до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, а саме положення щодо: індосаменту (статті 11 - 20); строку платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 - 42); права регресу у разі неплатежу (статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку посередництва (статті 55, 59 - 63); копій (статті 67 і 68); змін (стаття 69); позовної давності (статті 70 і 71); неробочих днів, обчислення строків і заборони пільгових строків (статті 72, 73 і 74).

Відповідно до частини першої статті 70 Уніфікованого закону позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу.

Ця норма стосується не тільки векселедержателя, а всіх осіб, що мають право вимагати за векселем.

Таким чином, вексель є інструментом комерційного кредиту, що виступає у вигляді відстрочення платежу за надані товари та послуги.

При цьому векселедавець не має можливості та не зобов`язаний отримувати відомості щодо обігу виданих векселів та передачі їх векселедержателем іншим особам.

При цьому векселедержатель може використовувати простий вексель у розрахунках зі своїми контрагентами шляхом переводу власної заборгованості на векселедателя. У такому випадку припиняється право вимоги одного кредитора і виникає право вимоги в іншого кредитора. Отже, вексель може і надалі використовуватися в обігу до закінчення строку платежу за ним.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2020 року у справі № 826/8499/16 та від 24 лютого 2022 року у справі № 809/4373/15, від 11 травня 2022 року у справі №826/6126/18.

При цьому, Суд наголошує на тому, що простий вексель як актив не втрачає своєї правової сили внаслідок ліквідації держателя та може і надалі використовуватися в обігу, але за умов, якщо такий вексель був переданий до іншої особи - нового кредитора з правом вимоги по ньому перед векселедателем.

У випадку, якщо векселедержатель (кредитор), що припинив своє існування, як юридичної особи у зв`язку з ліквідацією не здійснив передачу права вимоги по простому векселю іншій особі, то грошові зобов`язання векселедателя щодо платежу за таким векселем слід вважати припиненими, що в свою чергу відповідно до підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України має ознаки безнадійної заборгованості та такі грошові зобов`язання слід вважати доходом.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 2а-4725/10/0870 зазначив: "...після ліквідації векселедержателя наданий векселедавцем вексель фактично не втрачає своєї сили боргового цінного паперу та може і надалі використовуватися в обігу до закінчення строку платежу за ним. Ліквідація векселедержателя та відсутність у нього правонаступників може за певних обставин слугувати підставою для припинення зобов`язань векселедавця. Проте, враховуючи особливості простого векселя, зокрема те, що боржником за таким векселем завжди є векселедавець, то векселедержатель може використовувати його як засіб платежу в розрахунках із третіми особами, здійснюючи таким чином переведення власної заборгованості на векселедавця, а, відповідно, за таких обставин має бути чітко встановлено, що векселедержатель, який ліквідований, не передавав вексель третім особам та і такий вексель фактично увійшов до ліквідної маси при ліквідації".

Кредиторська заборгованість векселедавця за простими векселями, виданими суб`єктам господарювання, які припинено шляхом ліквідації, не може вважатися безнадійною з дати реєстрації припинення зазначених суб`єктів (перших векселедержателів), оскільки векселі як засіб платежу могли бути передані цими суб`єктами шляхом індосаменту іншим особам, які на дату настання платежу можуть пред`явити векселі до оплати (постанова Верховного Суду від 24.02.2022 у справі №809/4373/15).

Таким чином, в порушення пункту пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, позивачем завищено «Інші витрати» показників Фінансового звіту у загальній сумі 150 000 грн, в тому числі за 2015 рік - 150 000 гривень.

Отже, під час судового розгляду справи позовні вимоги не знайшли свого нормативного та документального підтвердження.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.