Справа № 480/8220/21
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2022-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 р. Справа № 480/8220/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2021, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Діска, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 14.12.21 по справі № 480/8220/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області ( далі - відповідач ), у якому просив суд:

1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу в зарахуванні до страхового стажу та в розрахунку коефіцієнту стажу в подвійному розмірі періоду його роботи на посаді завідуючого туберкульозно-легеневим відділенням Путивльської центральної районної лікарні з 01.04.2004 року до 30.01.2005 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення туберкульозного кабінету Путивльської центральної районної лікарні з 01.02.2005 року до 13.01.2011 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення КУ Путивльської районної ради "Путивльська центральна районна лікарня" з 17.01.2011 року до 06.04.2020 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська центральна районна лікарня" Путивльської районної ради Сумської області з 20.09.2020 року до 06.04.2020 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська центральна районна лікарня" Путивльської районної ради Сумської області з 07.04.2020 року до 03.01.2021 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська міська лікарня" Путивльської міської ради з 04.01.2021 року до 17.02.2021 року.

2) зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до страхового стажу та в розрахунок коефіцієнту стажу в подвійному розмірі період його роботи на посаді завідуючого туберкульозно-легеневим відділенням Путивльської центральної районної лікарні з 01.04.2004 року до 30.01.2005 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення туберкульозного кабінету Путивльської центральної районної лікарні з 01.02.2005 року до 13.01.2011 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення КУ Путивльської районної ради "Путивльська центральна районна лікарня" з 17.01.2011 року до 06.04.2020 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська центральна районна лікарня" Путивльської районної ради Сумської області з 20.09.2020 року до 06.04.2020 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська центральна районна лікарня" Путивльської районної ради Сумської області з 07.04.2020 року по 03.01.2021 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська міська лікарня" Путивльської міської ради з 04.01.2021 року до 17.02.2021 року.

3) визнати протиправними та скасувати рішення відповідача щодо переведення пенсії позивача за вислугою років на пенсію за віком з дати звернення і проведення перерахунку пенсії за віком з урахуванням пенсії за вислугою років із застосуванням показника заробітної плати (доходу) по Україні за 2008, 2009, 2010 роки.

4) зобов`язати відповідача призначити пенсію позивачу з 18.02.2021 року на підставі ст.ст. 26, 27, 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV без урахування пенсії за вислугою років, із врахуванням показника середньої заробітної плати (доходу) по Україні за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто, 2018, 2019, 2020 роки.

5) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу "Прикінцевих положень" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV.

6) зобов`язати відповідача виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV.

7) стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 5724 грн, що складаються з 3000 грн - послуги адвоката (витрати на професійну правничу допомогу) та судового збору в розмірі 2724 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачу з 2011 року призначено пенсію за вислугу років як працівнику охорони здоров`я згідно з пунктом "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон - № 1788-XII). 18.02.2021 року позивача переведено з пенсії за вислугу років на пенсію за віком. Проте, відповідачем не було враховано новий показник середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення попереднього виду пенсії за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто, 2018, 2019, 2020 роки; не було враховано в подвійному розмірі стаж з 01.04.2004 року до 17.02.2021 року на посаді лікаря-фтизіатра протитуберкульозного кабінету Путивльської центральної районної лікарні та не виплачено допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, в розмірі десяти місячних пенсій станом на 18.02.2021 року, відповідно до п. 7-1, розділу XV прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо незастосування при розрахунку пенсії ОСОБА_1 за віком показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто, за 2018-2020 роки.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області провести перерахунок та виплату пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто, за 2018-2020 роки, з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 908,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням в частині відмови, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю його позовні вимоги.

На обґрунтування апеляційної скарги, позивач зазначає, що посади, на яких він працював, дають йому право на зарахування спірного періоду трудового стажу у пільговому обчисленні, передбаченого ст. 60 ЗУ "Про пенсійне забезпечення", а прийняття Закону України № 1058-IV не може обмежувати вказане право позивача на зарахування трудового стажу у пільговому обчисленні. Зазначає, що пенсію за вислугою років він не отримував, оскільки залишився працювати за фахом, доказів отримання позивачем такої пенсії відповідачем не надано, тому він має право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з 14.01.2011 року Головним управлінням Пенсійного фонду в Сумській області позивачу призначено пенсію відповідно до його звернення про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я, згідно з Законом України "Про пенсійне забезпечення", що підтверджується його заявою та протоколом №1912 від 21.02.2011 року (а.с. 23-24).

ОСОБА_1 повідомив відповідача про те, що з 17.01.2011 року його прийнято на роботу, що підтверджується копією його заяви (а.с. 94).

18.02.2021 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області з заявою про призначення/перерахунок пенсії у зв`язку з переходом на пенсію за віком згідно з Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (а.с. 26).

Рішенням від 23.02.2021 року № 36 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області позивачу призначено пенсію за віком (а.с. 27-28).

15.03.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив перерахувати призначену з пенсію у зв`язку з тим, що при призначенні пенсії не було зараховано в подвійному розмірі стаж з 01.04.2004 року до 17.02.2021 року на посаді лікаря-фтизіатра протитуберкульозного кабінету Путивльської центральної районної лікарні (а.с. 16).

Листом від 12.04.2021 року №2163-2049/Л-02/8-1800/21 Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повідомило, що відповідно до записів трудової книжки позивач з 01.11.1996 року переведений на посаду завідуючого туберкульозно-легеневого відділення Путивльської районної лікарні. Оскільки вказане відділення відноситься до закладів, робота в яких зараховується у подвійному розмірі відповідно до статті Закону №1788-ХІІ, до страхового стажу позивача при призначенні пенсії за віком, період роботи з 01.11.1996 року до 31.12.2003 року зарахований у подвійному розмірі. Період роботи з 01.01.2004 року зарахований згідно з нормами частини 4 статті 24 Закону № 1058-ІV, тобто, в одинарному розмірі, оскільки, починаючи з 1 січня 2004 року, зазначені періоди роботи, зараховуються у подвійному розмірі виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років. Тому, для зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 01.01.2004 року до 17.02.2021 року у подвійному розмірі підстави відсутні (а.с. 17-18).

Позивач надіслав скаргу до Головного управління Пенсійного фонду м. Києва, в якій він просив перерахувати стаж роботи у подвійному розмірі, вказуючи, що ст. 24 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який набув чинності з 01.01.2004 року, не відміняє дію ст. 60 ЗУ "Про пенсійне забезпечення", а також вказав, що при нарахуванні йому пенсії у 2021 році для розрахунку взятий середній заробіток в Україні за 2014-2016 роки, між тим, що потрібно взяти за 2018-2020 роки (а.с. 19).

Департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України листом від 30.06.2021 року №19801-18266/Л-03/8-2800/21 за результатами розгляду скарги позивача повідомив, що період роботи зараховується до страхового стажу в подвійному розмірі по 31.12.2003 року, а починаючи з 01.01.2004 року - в календарному обчисленні. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення попереднього виду пенсії. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.02.2019 року № 124 затверджено Порядок проведення перерахунку пенсії відповідно до частини другої статті 42 Закону (далі - Порядок). Пунктом 5 Порядку передбачено, що у 2019 році перерахунок пенсій у зв`язку із збільшенням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, проводиться шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховувався для обчислення пенсії, станом на 1 жовтня 2017 року (3764,40 грн) на коефіцієнт, визначений згідно з абзацом першим пункту 4 Порядку (1,17). Кожен наступний перерахунок у зв`язку із збільшенням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, проводиться з урахуванням збільшеного у попередніх роках показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 № 251 "Деякі питання підвищення пенсійних виплат і надання соціальної підтримки окремим категоріям населення у 2020 році" з 01.05.2020 проведено перерахунки пенсій із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який враховується для обчислення пенсії, в розмірі 1,11. Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.2021 № 127 "Про додаткові заходи соціального захисту пенсіонерів у 2021 році" з 01.03.2021 року проведено перерахунок пенсії позивача із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, у розмірі 1,11. Розмір пенсії за віком з 18.02.2021 року обчислено з урахуванням набутого страхового стажу 49 років 4 місяці 20 днів та заробітної плати, визначеної за період з 01.08.1992 року до 31.07.1997 року та за всі періоди страхового стажу з 01.07.2000 року до 31.12.2020 року. Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2018 та 2020 роки - 9118,81 грн застосовується при призначенні пенсії у період з 1 січня 2021 року до 31 грудня 2021 року (а.с. 20-21).

06.08.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, в розмірі десяти місячних пенсій станом на 18.02.2021 року, відповідно до п. 7-1, розділу XV прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (а.с. 22).

Листом від 25.08.2021 року № 6648-8159-Л-02/8-1800/21 позивачу відмовлено у виплаті такої допомоги, та вказано, що відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV) особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Оскільки позивачу з 13.01.2011 року призначено пенсію за вислугу років, а у зв`язку із працевлаштуванням з 17.01.2011 виплата такої пенсії була припинена, а на підставі заяви від 18.02.2021 року позивача переведено на пенсію за віком, він не має права на отримання вказаної грошової допомоги (а.с. 55).

Позивач не погодився із вказаними діями відповідача та звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу призначено іншу пенсію за іншим законом, а тому має враховуватись показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії, а саме пенсії за віком. Також дійшов висновку, що ефективним та належним способом захисту прав позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо незастосування при розрахунку пенсії ОСОБА_1 за віком показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто, за 2018-2020 роки та зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату пенсії за віком з урахуванням раніше виплачених сум із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто, за 2018-2020 роки.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовної вимоги про зарахування до стажу роботи періоду роботи після 01.01.2004 року у подвійному розмірі, суд першої інстанції зазначив, що оскільки ОСОБА_1 отримує пенсію за віком на підставі ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-VI, а не за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", то у відповідача відсутні підстави для зарахування періоду роботи позивача після 01.01.2004 року в подвійному розмірі.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовної вимоги щодо виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, суд першої інстанції вказав, що до призначення позивачу пенсії за віком йому призначалась пенсія за вислугу років, що позбавляє його права на отримання грошової допомоги на підставі пункту 7-1 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги позивача колегія суддів зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Частиною першою статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Відповідно до статті 24 Закон №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовано Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).

Так, відповідно до статті 60 Закону №1788-XII, робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Туберкульозно-легеневе відділення Путивльської центральної районної лікарні, в якій працював ОСОБА_1 відноситься до закладів, робота в яких зараховується у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону №1788-ХІІ.

Посилання відповідача, з якими погодився суд першої інстанції, що пільговий стаж позивача за період після 01 січня 2004 року не підлягає врахуванню в подвійному розмірі з підстав набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", згідно з ст. 24 якого, страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом, колегія суддів вважає помилковими, виходячи з такого.

За змістом п. 2 розділу XV прикінцевих положень Закону України № 1058-IV, пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України №1788-XII.

Згідно з п.3 ст. 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, то провадиться перерахунок пенсії з врахуванням страхового стажу після призначення пенсії.

Прикінцевими положеннями Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за списками № 1 і 2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Вимогами ч.4 ст. 24 Закону України №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом.

Крім того, редакція статті 60 Закону України №1788-XII є чинною. Стаття 24 Закону України №1058-IV не скасовує ст. 60 Закону України №1788-XII та не зупиняє її дію.

Водночас, нормами ст.16 Прикінцевих положень Закону України №1058-IV передбачено, що положення Закону України №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугою років.

Відповідно до ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Ураховуючи викладене, колегія суддів зазначає про наявність правових підстав для зарахування позивачу періодів роботи, а саме: завідуючого туберкульозно-легеневим відділенням Путивльської центральної районної лікарні з 01.04.2004 року до 30.01.2005 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення туберкульозного кабінету Путивльської центральної районної лікарні з 01.02.2005 року до 13.01.2011 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення КУ Путивльської районної ради "Путивльська центральна районна лікарня" з 17.01.2011 року до 06.04.2020 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська центральна районна лікарня" Путивльської районної ради Сумської області з 20.09.2020 року до 06.04.2020 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська центральна районна лікарня" Путивльської районної ради Сумської області з 07.04.2020 року до 03.01.2021 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська міська лікарня" Путивльської міської ради з 04.01.2021 року до 17.02.2021 року до страхового стажу в подвійному розмірі.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 27.02.2020 року по справі №462/1713/17, від 04.12.2019 року по справі №689/872/17 та від 11.12.2018 року по справі №310/385/17, яка в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції, як на підставу для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог, на висновки Верховного Суду викладені у постановах від 24.01.2019 року по справі №265/4648/14-а та від 11.10.2019 року по справі №329/553/17, через те, що обставини у справах є різними, оскільки у вказаних вище справах позивачі звертались до органів Пенсійного фонду України із заявами про перерахунок вислуги років на підставі статті 60 Закону України №1788-XII. Натомість, у даній справі позивач просив зарахувати до стажу роботи спірні періоди у подвійному розмірі.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій та рішень, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність відмови у зарахуванні позивачу до страхового стажу періодів роботи на посаді завідуючого туберкульозно-легеневим відділенням Путивльської центральної районної лікарні з 01.04.2004 року до 30.01.2005 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення туберкульозного кабінету Путивльської центральної районної лікарні з 01.02.2005 року до 13.01.2011 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення КУ Путивльської районної ради "Путивльська центральна районна лікарня" з 17.01.2011 року до 06.04.2020 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська центральна районна лікарня" Путивльської районної ради Сумської області з 20.09.2020 року до 06.04.2020 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська центральна районна лікарня" Путивльської районної ради Сумської області з 07.04.2020 року до 03.01.2021 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська міська лікарня" Путивльської міської ради з 04.01.2021 року до 17.02.2021 року у подвійному обчисленні на підставі ст.60 Закону України №1788-XII.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу "Прикінцевих положень" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV та зобов`язання відповідача виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 7-1 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Крім того, відповідно до пункту 5 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1191, грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

З аналізу наведених норм законодавства можна зробити висновок, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з:

1) наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу (від 25 до 30 років) роботи на певних визначених законодавством посадах;

2) виходом на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності;

3) неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" будь-якого іншого виду пенсії.

У матеріалах справи наявний лист Головного управління Пенсійного фонду у Сумській області від 25.08.2021 року № 6648-8159-Л-02/8-1800/21 у якому позивачу відмовлено у виплаті грошової допомоги у розмірі десяти пенсій та вказано, що оскільки позивачу з 13.01.2011 року призначено пенсію за вислугу років, а у зв`язку із працевлаштуванням з 17.01.2011 виплата такої пенсії була припинена та на підставі заяви від 18.02.2021 року позивачу призначено пенсію за віком, то він не має права на отримання вказаної грошової допомоги (а.с. 55).

Колегія суддів зазначає, що підставою для відмови у виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій за віком є, зокрема, отримання до моменту призначення пенсії за віком будь-якої пенсії.

Однак, з листа Головного управління Пенсійного фонду у Сумській області вбачається, що позивачу 13.01.2011 року призначено пенсію за вислугу років, а 17.01.2011 року припинено її виплату, оскільки ОСОБА_1 був працевлаштований на посаду лікаря фтизіатра поліклінічного відділення Путивльської ЦРЛ згідно з наказом № 8 від 17.01.2011 (а.с. 15 зв., 24, 94), тобто позивач фактично не отримував вказаної пенсії.

Доказів отримання позивачем пенсії за вислугу років відповідачем до суду не надано.

Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій та рішень, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність відмови у виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій за віком відповідно до пункту 7-1 розділу "Прикінцевих положень" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV.

На підставі викладеного колегія суддів вважає помилковим з висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про виплату позивачу грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, а позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо доводів апелянта про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду в Сумській області щодо переведення пенсії позивача за вислугою років на пенсію за віком з дати звернення і проведення перерахунку пенсії за віком з урахуванням пенсії за вислугою років із застосуванням показника заробітної плати (доходу) по Україні за 2008, 2009, 2010 роки та зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу з 18.02.2021 року на підставі ст.ст. 26, 27, 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV без урахування пенсії за вислугою років, із врахуванням показника середньої заробітної плати (доходу) по Україні за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто, 2018, 2019, 2020 роки, колегія суддів зазначає таке.

Суд першої інстанції, розглядаючи вказану позовну вимогу вийшов за межі позовних вимог і вирішив, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо незастосування при розрахунку пенсії ОСОБА_1 за віком показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2018-2020 роки та зобов`язання відповідача провести позивачу перерахунок та виплату пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в України, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2018-2020 роки, з урахуванням раніше виплачених сум.

Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про належний спосіб захисту прав позивача шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо незастосування при розрахунку пенсії ОСОБА_1 за віком показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2018-2020 роки та зобов`язання відповідача провести позивачу перерахунок та виплату пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в України, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2018-2020 роки, з урахуванням раніше виплачених сум, а тому вимоги апеляційної скарги про скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду в Сумській області щодо переведення пенсії позивача за вислугою років на пенсію за віком з дати звернення і проведення перерахунку пенсії за віком з урахуванням пенсії за вислугою років із застосуванням показника заробітної плати (доходу) по Україні за 2008, 2009, 2010 роки та зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу з 18.02.2021 року на підставі ст.ст. 26, 27, 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV без урахування пенсії за вислугою років, із врахуванням показника середньої заробітної плати (доходу) по Україні за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто, 2018, 2019, 2020 роки є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.

Позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. Також, при поданні апеляційної скарги ним заявлено вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу, яка пов`язана з апеляційним переглядом справи у розмірі 3000 грн.

Згідно з ч. 1, 3 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з положеннями ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як визначено приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно з положеннями ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу викладеного можна зробити висновок, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

При цьому, адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Зазначене передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

На підтвердження витрат на правничу допомогу, позивач надав договір про надання правової допомоги № 727 від 16.08.2021 року, укладений між позивачем та адвокатом Міненко С.А., згідно з яким за надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар у розмірі 1000 грн за годину участі адвоката у судовому засіданні (а.с. 41).

Також, в матеріалах справи наявні акти виконаних робіт (наданих послуг) та розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу за Договором № 727 про надання правової допомоги від 16.08.2021 року, згідно з якими Адвокат Міненко С.А. за період часу з 16.08.2021 року до 18.08.2021 року прийняв участь під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а саме для подачі та підготовки позовної заяви ОСОБА_1 - три години. Розмір гонорару, який підлягає до сплати адвокату складає 3000 грн (а.с. 42). А у період з 14.12.2021 року по 13.01.2022 року для підготовки апеляційної скарги адвокат витратив три години. Розмір гонорару складає 3000 грн.

На підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано до суду розрахункові квитанції № 000727-1 від 18.08.2021 грн про сплату юридичних послуг згідно з договором № 727 від 16.08.2021 року на суму 3000 грн (а.с. 44) і № 000727-2 від 13.01.2022 року на суму 3000 грн.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У той же час, положеннями ч. 1 ст. 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, колегія суддів зазначає, що процитована ст. 134 КАС України покладає обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

При цьому колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції перевіряє рішення суду першої інстанції ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення суду першої інстанції.

Задовольняючи частково вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу суд першої інстанції зазначив, що з огляду на часткове задоволення позовних вимог доцільно відшкодувати на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 грн.

Проте, матеріали справи свідчать, що відповідач правом подання заперечень щодо розміру відшкодування витрат на правничу допомогу не скористався, клопотання про зменшення суми судових витрат на правничу допомогу не заявляв ані до суду першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи. Жодних доказів поважності неподання заперечень щодо розміру судових витрат або клопотання про зменшення судових витрат відповідачем не наведено.

Оскільки жодних заперечень чи клопотань щодо незгоди із заявленим до відшкодування розміром чи зменшення витрат на правничу допомогу відповідач до суду першої інстанції не надіслав, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про часткове задоволення вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 1000 грн, а вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами п. 2 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково спростовують позицію суду першої інстанції, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з прийняттям нової постанови про задоволення цих позовних вимог з наведених вище підстав і мотивів.

Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд ухвалить нове рішення, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судом встановлено, що позивачем понесені витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2724 грн та апеляційної скарги 4086 грн, що підтверджується квитанціями.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 року стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати по сплаті судового збору у сумі 908 грн.

Враховуючи, що за наслідками судового розгляду позов задоволено, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 5902 грн (2724+4086-908) грн.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 по справі № 480/8220/21 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Прийняти в цій частині нову постанову, якою:

1) Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до страхового стажу та в розрахунку коефіцієнту стажу в подвійному розмірі періоду його роботи на посаді завідуючого туберкульозно-легеневим відділенням Путивльської центральної районної лікарні з 01.04.2004 року до 30.01.2005 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення туберкульозного кабінету Путивльської центральної районної лікарні з 01.02.2005 року до 13.01.2011 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення КУ Путивльської районної ради "Путивльська центральна районна лікарня" з 17.01.2011 року до 06.04.2020 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська центральна районна лікарня" Путивльської районної ради Сумської області з 20.09.2020 року до 06.04.2020 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська центральна районна лікарня" Путивльської районної ради Сумської області з 07.04.2020 року до 03.01.2021 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська міська лікарня" Путивльської міської ради з 04.01.2021 року до 17.02.2021 року.

2) Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу та в розрахунок коефіцієнту стажу в подвійному розмірі період його роботи на посаді завідуючого туберкульозно-легеневим відділенням Путивльської центральної районної лікарні з 01.04.2004 року до 30.01.2005 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення туберкульозного кабінету Путивльської центральної районної лікарні з 01.02.2005 року до 13.01.2011 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення КУ Путивльської районної ради "Путивльська центральна районна лікарня" з 17.01.2011 року до 06.04.2020 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська центральна районна лікарня" Путивльської районної ради Сумської області з 20.09.2020 року до 06.04.2020 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська центральна районна лікарня" Путивльської районної ради Сумської області з 07.04.2020 року по 03.01.2021 року, лікаря-фтизіатра поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Путивльська міська лікарня" Путивльської міської ради з 04.01.2021 року до 17.02.2021 року.

3) Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу "Прикінцевих положень" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV.

4) Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV.

5) Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.н. НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (40009, м. Суми, вул. Пушкіна, 1, ) витрати зі сплати судового збору в сумі 5902 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 року по справі № 480/8220/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Курило
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова