Справа № 640/24235/21
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

при секретарі - Поляновській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Дніпровська міська рада, про визнання протиправним та нечинним акту в частині, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, яким просив визнати протиправним та нечинним абзац 10 пункту 25 "Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, а саме прописом: "У разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому положення пунктів 28-34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, не здійснено оцінку відповідності оскаржуваного пункту постанови Кабінету Міністрів України Конституції України та Законам України. Крім того зазначив, що суд першої інстанції з власної ініціативи мав перевірити підстави та повноваження прийняття оскаржуваного пункту постанови Кабінету Міністрів України відповідно до положень КАС України.

Додатково наголосив, що пп. 1 п. 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України суперечать конституції України, оскільки відповідно до Конституції України виключно законами України визначається порядок виконання судових рішень.

Також апелянт зазначив, що оскаржуваний пункт постанови Кабінету Міністрів України нівелює сутність примусового виконання, обов`язковість судового рішення та зупиняє виконання рішення суду.

Відповідач подав до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки висновки суду першої інстанції є правильними та обґрунтованими, а доводи апелянта їх не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи 03 серпня 2011 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ".

Амур-Нижньодніпровським районним суду м. Дніпропетровська 25 січня 2018 року у справі 199/2924/17 видано виконавчі листи про стягнення з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 606 448,00 грн. витрат на поліпшення майна та 15 162,20 грн. судового збору.

Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області листом від 13 серпня 2021 року №04-11-11/13227 на звернення позивача від 30 липня 2021 року повідомило з посиланням в тому числі на абз. 10 п. 25 "Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників", що виконавчі листи по справі №199/2924/17 знаходяться в черзі на виконання судових рішень за номером 42, після встановлення Дніпровською міською радою відкритих асигнувань та виконання виконавчих документів, що надійшли раніше Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області здійснить заходи щодо перерахування коштів.

Вважаючи абз. 10 п. 25 "Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 протиправним позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що запровадження оскаржуваною нормою такого механізму додатково впорядковує та конкретизує відносини здійснення безспірного списання коштів у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду, не наділяючи боржника повноваженнями зупиняти виконання судового рішення. Недобросовісність дій боржника по відношенню до стягувача свідчить про його безвідповідальність, проте ніяк не про протиправність оскаржуваної норми.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" від 27 лютого 2014року №794-VII до основних завдань Кабінету Міністрів України належать зокрема забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Частиною 1 ст. 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" встановлено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Згідно з ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Частиною 2 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-XIV (у редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) визначено, що рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно з пп. 1 п. 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Як вбачається зі змісту постанови Кабінету міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, остання прийнята зокрема, відповідно до п. 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України.

Предметом регулювання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 "Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" є впорядкування відносин, щодо виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.

Отже, на переконання колегії суддів доводи апелянта про те, що Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями приймати "Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" є помилковими.

Щодо доводів апелянта про те, що суд має повноваження для надання оцінки невідповідності будь-якого правового акта Конституції України, водночас судом першої інстанції вказаної оцінки надано не було, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви підставами позову зазначено невідповідність абз. 10 п. 25 "Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" п. 14 ст. 92, п. 9 абз. 1 ст. 129 Конституції України та абз. 2 ч. 7 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) встановлено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 2661 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, перевірка законності цих актів полягає у з`ясуванні їх відповідності законам України, в той час як перевірка на відповідність Конституції України (конституційності) вказаною нормою у межах такого провадження виключена.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Статтею 150 Конституції України визначено повноваження Конституційного Суду України, до яких, зокрема, належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) актів Кабінету Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Статтею 1 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13 липня 2017 року №2136-VII встановлено, що Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції У країни.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Конституційний Суд України" до повноважень Суду належить: вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Згідно з ст. 84 Закону України "Про Конституційний Суд України" Велика палата Конституційного Суду України ухвалює рішення за результатами розгляду справ за конституційними поданнями щодо конституційності законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим та щодо офіційного тлумачення Конституції України, а також за результатами розгляду справ за конституційними скаргами у разі відмови Сенату в розгляді справи за конституційною скаргою на розсуд Великої палати.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції невідповідність актів Кабінету Міністрів України положенням Конституції України може бути підставою для прийняття виключно Конституційним Судом України рішення щодо їх неконституційності, що свідчить про відсутність у адміністративного суду повноважень для оцінки спірної частини Порядку на відповідність вимогам Конституції України у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

На переконання колегії суддів доводи апелянта про те, що абз. 10 п. 25 "Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" зупиняє виконання рішення суду, є помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 "Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників" цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Тобто, в межах реалізації положень, встановлених пп. 1 п. 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, щодо здійснення безспірного списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) Казначейством України за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань, відповідачем впроваджено відповідний механізм.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, що Порядок передбачає також вжиття певних заходів і Казначейством, зокрема, відповідно до п. 31 у разі коли за визначеними органом Казначейства кодами класифікації видатків бюджету, за якими здійснюється безспірне списання коштів, відсутні відкриті асигнування (кошти на рахунках) або до кінця бюджетного періоду їх недостатньо для виконання судового рішення, орган Казначейства надсилає боржнику або бюджетній установі, що здійснює централізоване обслуговування боржника, вимогу щодо необхідності вжиття заходів для встановлення таких асигнувань або здійснення інших дій, спрямованих на виконання судового рішення.

Запровадження оскаржуваною нормою такого механізму додатково впорядковує та конкретизує відносини здійснення безспірного списання коштів у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду, не наділяючи боржника повноваженнями зупиняти виконання судового рішення, як стверджує позивач.

Крім того судом встановлено, що Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області листом від 13 серпня 2021 року №04-11-11/13227 на звернення позивача від 30 липня 2021 року повідомило, що виконавчі листи по справі №199/2924/17 знаходяться в черзі на виконання судових рішень за номером 42, після встановлення Дніпровською міською радою відкритих асигнувань та виконання виконавчих документів, що надійшли раніше Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області здійснить заходи щодо перерахування коштів.

Водночас недобросовісність дій боржника по відношенню до стягувача свідчить про його безвідповідальність, а не про протиправність оскаржуваної норми. Крім того позивач не позбавлений права оскаржити відповідні дії боржника в судовому порядку.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку

Повний текст постанови складено "08" грудня 2022 року.