Справа № 457/359/21
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року

м. Київ

справа №457/359/21

адміністративне провадження № К/990/11923/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №457/359/21

за позовом ОСОБА_1

до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів), Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області,

про скасування постанови

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 24 червня 2021 року (головуючий суддя: Грицьків В.Т.)

і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2022 року (головуючий суддя: Кухтей Р.В., судді: Іщук Л.П., Нос С.П.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 пред`явив позов до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів), Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів), у якому просив суд:

- скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 6 червня 2019 року №52329305, прийняту головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Іриною Євгенівною.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не виконало постанову Трускавецького міського суду Львівської області від 27 травня 2011 року у справі №2-а-1324-131/11, позаяк виплатило йому пенсію тільки за три місяці. Також позивач доводив, що виконання зазначеної постанови суду передбачає не тільки нарахування пенсії, а й проведення відповідних виплат. На цій основі позивач стверджував, що постанова про закінчення виконавчого провадження має бути скасована.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 24 червня 2021 року, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що державний виконавець вчинив усі дії, спрямовані на виконання судового рішення, проте його неможливо виконати без участі боржника. На основі цього суди дійшли висновку, що у державного виконавця були підстави для закінчення виконавчого провадження на основі пункту 9 частини першої статті 39 Закону Україну «Про виконавче провадження», тому позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані і не можуть бути задоволені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів

У квітні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження ОСОБА_1 покликається на пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Скаржник зауважує, що рішення суду не виконане, позаяк йому нараховані, але повністю не виплачені відповідні суми пенсії. У цьому контексті скаржник стверджує, що державний виконавець не встановив розміру невиконаного зобов`язання, дійшов помилкового висновку про неможливість виконання рішення суду та, закінчивши виконавче провадження, позбавив його права отримувати пенсію в належному розмірі. Вважає, що суди не врахували цих обставин, внаслідок чого ухвалили судові рішення з порушенням норм матеріального права.

Також скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №659/1012/18, щодо виконання судового рішення про стягнення коштів.

Обидва відповідачі не подали відзивів на касаційну скаргу, копію ухвали про відкриття касаційного провадження отримали 13 червня 2022 року.

У червні 2022 року Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало відзив на касаційну скаргу. Зазначає, що судове рішення ним було виконане в повному обсязі. Вважає, що суди ухвалили законні й обґрунтовані рішення. Тож просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

У відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебувало виконавче провадження №52329305 з примусового виконання виконавчого листа №2а-1324-131/11, виданого 17 вересня 2012 року Трускавецьким міським судом.

Цей виконавчий лист був виданий на підставі постанови Трускавецького міського суду Львівської області від 27 травня 2011 року у справі №2-а-1324-131/11 про зобов`язання Дрогобицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області здійснити ОСОБА_1 , починаючи з 1 лютого 2011 року, перерахунок та виплату основної пенсії та додаткової пенсії відповідно до положень статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з мінімальної пенсії за віком, розмір якої встановлений статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням уже нарахованої і виплаченої пенсії.

26 вересня 2016 року державний виконавець Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження №52329305, яку направлено сторонам виконавчого провадження для відома та виконання.

За невиконання без поважних причин рішення суду, яким боржника Головне управління ПФУ у Львівської області зобов`язано вчинити дії, постановою державного виконавця від 16 серпня 2017 року на боржника було накладено штраф, зобов`язано протягом десяти робочих днів виконати рішення суду та попереджено про кримінальну відповідальність за його умисне невиконання.

11 квітня 2017 року державний виконавець прийняв постанову про накладення штрафу в подвійному розмірі, оскільки боржник рішення суду не виконав, у відділі ДВС відсутнє підтвердження виконання боржником рішення суду, а також відсутня будь-яка інформація поважності таких причин невиконання.

Державний виконавець Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області скерував у Дрогобицький відділ поліції ГУ НП у Львівській області повідомлення (подання) про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України. Надалі ці матеріали були скеровані у Трускавецьке відділення поліції Дрогобицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області за територіальністю.

У відповідь на скерований державним виконавцем запит від 22 березня 2019 року, слідчий Трускавецького відділення поліції Дрогобицького відділу ГУ НП у Львівській області повідомив про те, що здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0000431 від 19 липня 2017 року, відкрите за поданням державного виконавця щодо невиконання рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 27 травня 2011 року у справі №2-а-1324-131/11.

Постановою заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області №33 від 24 жовтня 2018 року виконавче провадження №52329305 з примусового виконання вказаного документу передано на виконання до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

6 червня 2019 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою, другою статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої і пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (пункт 1 частини третьої, частина четверта статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

За приписами пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Частиною першою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Згідно з частиною другою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до частини третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Ухвалою від 6 червня 2022 року Суд відкрив касаційне провадження на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судам попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Суд дійшов таких висновків.

Спір стосується повноти заходів, вжитих державним виконавцем задля примусового виконання рішення суду на користь позивача, а також правомірності постанови про закінчення виконавчого провадження.

Суди попередніх інстанцій встановили, що після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець перевірив виконання рішення боржником.

Суди також з`ясували, що у зв`язку з неповним виконанням судового рішення державний виконавець послідовно виніс дві постанови про накладення на боржника штрафів, попередив його про кримінальну відповідальність і надіслав до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.

Надалі через невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без його участі, виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження і, відповідно, більше не вживав заходів примусового виконання.

На основі цих фактів суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що державний виконавець вжив усіх заходів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», за результатами яких прийняв обґрунтовану й законну постанову про закінчення виконавчого провадження.

Суд не може погодитися з цим висновком з огляду на таке.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Відтак виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.

З аналізу правових норм, які належить застосувати до спірних правовідносин, можна виснувати, що закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» можливо лише за умови виконання послідовності вказаних виконавчих дій, а саме:

- накладення на боржника штрафу і перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин);

- накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин);

- звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.

Водночас Суд зазначає, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення і не свідчить про неможливість його виконання.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 18 червня 2019 року у справі №826/14580/16 (пункти 40-43) підтримав правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу і звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

За цією позицією, накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Отже, розглядаючи позов про законність дій державного виконавця, суд має враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.

Крім того, Суд звертає увагу, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.

Частиною третьою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (пункт 1); звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення (пункт 10); здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (пункт 22).

Разом з цим, матеріалами справи не підтверджено виконання державним виконавцем вказаних законодавчих приписів.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, суди, відмовляючи в задоволенні позову, дійшли висновку, що державним виконавцем здійснено належні заходи, в межах наявних у нього повноважень, для повного та своєчасного виконання судового рішення.

Водночас слід зауважити про безпідставність висновків судів попередніх інстанцій про те, що самі по собі вчинені державним виконавцем виконавчі дії (перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу і надіслання подання про вчинення злочину) є належними і достатніми заходами виконання судового рішення. У свою чергу, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №750/9782/16-а, від 7 серпня 2019 року у справі №378/1033/17, від 4 вересня 2019 року у справі №286/1810/17, від 7 жовтня 2020 року у справі №461/6978/19, від 25 листопада 2020 року у справі №554/10283/18, від 13 грудня 2021 року у справі №520/6495/2020.

Окрім цього, відповідно до доводів скаржника й установлених обставин справи, зазначене судове рішення виконано не у повному обсязі, отже відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний здійснити всі необхідні заходи для перевірки його виконання у повному обсязі.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про законність оскаржуваної постанови.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи, але неправильно застосували норми матеріального права, внаслідок чого ухвалили незаконні судові рішення про відмову в задоволенні позову, Верховний Суд вважає за необхідне ці рішення скасувати й ухвалити нову постанову.

Юридична оцінка обставин справи дає підстави для задоволення позовної вимоги про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №52329305 від 6 червня 2019 року, позаяк вона винесена передчасно й за відсутності реального виконання судового рішення.

Насамкінець колегія суддів зауважує необґрунтованість доводів скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №659/1012/18.

Так, указана постанова була прийнята Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у кримінальному провадженні №0000297 від 19 вересня 2017 року по обвинуваченню особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України.

Обставини справи і нормативне регулювання у справі №659/1012/18 та справі, яка розглядається, свідчать про те, що спірні правовідносини у вказаних справах не є подібними.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Оскільки касаційне провадження в цій частині доводів було відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, однак після відкриття касаційного провадження виявилося, що правовідносини у цій справі не є подібними до справи 659/1012/18, колегія суддів вважає, що наявні підстави для закриття касаційного провадження у цій частині доводів відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Частинами першою, третьою статті 351 КАС України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На основі викладеного Суд вважає касаційну скаргу частково обґрунтованою. Водночас часткова невмотивованість доводів скарги не впливає на обґрунтованість її вимог в цілому. Тому оскаржувані судові рішення належить скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.

Керуючись статями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження в частині, що відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 24 червня 2021 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 6 червня 2019 року №52329305, прийняту головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пушкар Іриною Євгенівною.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду