Справа № 640/23187/20
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2022-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О.,

Ключковича В.Ю.

при секретарі судового засідання Почепі В.В.,

за участю учасників судового процесу:

від позивача (апелянта): Літвінов Р.О.

від відповідача: Борисевич Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної податкової служби України, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової служби України від 21.08.2020 № 849-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на державній службі за штатом Державної податкової служби України від 22.08.2020;

- стягнути з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.08.2020 по дату фактичного поновлення ОСОБА_1 на державній службі або дату винесення рішення в даній адміністративній справі;

- звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на державній службі за штатом Державної податкової служби України від 22.08.2020;

- звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 суми заробітної плати в межах одного місяця.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в останній день додаткової відпустки позивача, відповідачем прийнято наказ від 21.08.2020 № 849-о, яким позивача звільнено як державного службовця, що перебуває за штатом Державної податкової служби України. На думку позивача, вказаний наказ від 21.08.2020 № 849-о, є протиправними, оскільки, спеціальним Законом України «Про державну службу», не визначено будь-яких особливостей звільнення з державної служби державних службовців, зарахованих за штат відповідно до ч. 1 ст. 87-1, і які на момент звільнення перебувають у відпустці, то позивач зауважує, що в межах спірних правовідносин мають застосовуватись положення законодавства про працю, у відповідності до ч. 3 ст. 5 Закону № 889-VIII. Так ч. 2 ст.40 КЗпП встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. За твердженням позивача, у відповідача не було жодних перепон для ухвалення рішення про звільнення позивача в перший робочий день після виходу позивача з відпустки, тобто 25.08.2020 або пізніше. На думку позивача, відповідачем грубо порушено вимоги ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено частково:

- змінено дату звільнення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) за наказом від 21.08.2020 № 849-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", визначивши дату звільнення - 24.08.2020;

- зобов`язано Державну податкову службу України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8, код ЄДР: 43005393) внести зміни до наказу від 21.08.2020 № 849-о "Про звільнення ОСОБА_1 " та до трудової книжки ОСОБА_1 щодо дати звільнення, змінивши дату звільнення з 21.08.2020 на 24.08.2020 з виплатою ОСОБА_1 пов`язаних з цим сум;

- у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням суду позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що Позивача було звільнено у день, коли Позивач перебував у відпустці, що є безумовним порушенням Відповідачем частини третьої статті 40 КЗпП України. Але наслідком такого порушення Відповідачем процедури звільнення, чим було грубо порушені трудові права Позивача, суд першої інстанції визначив лише зміну дати звільнення Позивача, а не поновлення його на роботі. Тим самим судом фактично ухвалено рішення не по суті заявлених позовних вимог. Позивач звертає увагу апеляційного суду, що трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40 КЗпП України заборона звільнення працівника у період перебування у відпустці. В той же час звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. А тому, встановивши, що звільнення Позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, та ухваливши рішення про зміну дати звільнення, суд першої інстанції неправильно застосував положення частини першої статті 235 КЗпП України та вийшов за межі позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити у повному обсязі, з підстав зазначених у апеляційній скарзі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечує проти задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, з підстав викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу. Зокрема відповідач зазначає у письмовому відзиві на апеляційну скаргу, що позивач був звільнений із займаної посади заступника Голови Державної податкової служби України Розпорядженням КМУ №463-р від 24.04.2020 р. відповідно до частини першої статті 871 Закону України «Про державну службу». Отже, саме з 24.04.2020 р. припинилися відносини між Позивачем та Відповідачем, які можливо було регулювати за допомогою норм Кодексу законів про працю України. Починаючи з 24.04.2020 р. між Позивачем та Відповідачем виникли інші правовідносини, які врегульовані спеціальними норами законодавства та які не є трудовими, а отже такими, до яких можуть бути застосовані норми Кодексу законів про працю України. Звільнення державного службовця, який зарахований за штат, з державної служби потрібно розглядати власне в контексті спеціальної норми статті 871 Закону Украхни «Про державну службу» через призму правового статусу такого державного службовця, який за своїм сутнісним наповненням відмінний від правового статусу працівника саме у трудових правовідносинах.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1379-р від 27.12.2019 позивача було призначено на посаду заступника Голови Державної податкової служби України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №463-р від 24.04.2020 позивача звільнено з посади заступника Голови Державної податкової служби України відповідно до частини першої статті 87-1 Закону України "Про державну службу".

Наказом ДПС України № 324-о від 28.04.2020 позивача зараховано за штат Державної податкової служби України строком на шість місяців з дня звільнення з посади заступника Голови Державної податкової служби України. Вказаним наказом визначено ОСОБА_1 обов`язки державного службовця та наказано здійснювати оплату праці відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 27.11.2019 № 977 "Про затвердження Умов оплати праці державних службовців категорії "А", зарахованих за штат державного органу".

Наказом ДПС України № 187-в від 27.07.2020, на підставі заяви ОСОБА_1 від 22.07.2020, останньому надано щорічну додаткову оплачувану відпустку, як державному службовцю, що має стаж державної служби понад 15 років тривалістю 11 календарних днів з 11.08.2020 по 21.08.2020.

Однак, наказом ДПС України № 849-о від 21.08.2020 ОСОБА_1 , державного службовця, що перебуває за штатом Державної податкової служби України, звільнено 21.08.2020, згідно з частиною 6 статті 87-1 Закону України "Про державну службу", у зв`язку з відмовою від переведення на інші запропоновані посади відповідно до частини четвертої цієї статті.

Позивач вважаючи вказаний наказ протиправним, звернувся до суду з даним позовом щодо оскарження наказу ДПС України № 849-о від 21.08.2018.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наказом ДПС України № 849-о від 21.08.2020 ОСОБА_1 , державного службовця, що перебуває за штатом Державної податкової служби України, звільнено 21.08.2020, згідно з частиною 6 статті 87-1 Закону України "Про державну службу", у зв`язку з відмовою від переведення на інші запропоновані посади відповідно до частини четвертої цієї статті. Відтак, позивача звільнено у день, коли позивач перебував у відпустці, що є порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України. Проте наслідком звільнення працівника у період його непрацездатності суд може змінити дату звільнення, що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі N 205/4196/18 (провадження N 14-670цс19).

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною 2 статті 1 названого Закону визначено, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 6 Закону № 889-VII встановлюються такі категорії посад державної служби: категорія "А" посад державної служби (вищий корпус державної служби) віднесено посади: Керівника Апарату Верховної Ради України та його заступників; керівника апарату (секретаріату) постійно діючого допоміжного органу, утвореного Президентом України; Державного секретаря Кабінету Міністрів України та його заступників, державних секретарів міністерств; керівників центральних органів виконавчої влади, які не є членами Кабінету Міністрів України, та їх заступників; керівників апаратів Конституційного Суду України, Верховного Суду, вищих спеціалізованих судів та їх заступників, керівників секретаріатів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та їх заступників, Голови Державної судової адміністрації України та його заступників; керівників державної служби в інших державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, та їх заступників.

За змістом статті 34 Закону № 889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України. Строкове призначення на посаду здійснюється у разі: призначення на посаду державної служби категорії "А" - на п`ять років, якщо інше не передбачено законом, з правом повторного призначення без обов`язкового проведення конкурсу на ще один строк або переведення на рівнозначну або нижчу посаду до іншого державного органу.

Частиною 1 статті 19 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" передбачено, що керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України.

Стаття 81-1 Закону № 889-VII визначала додаткові підстави припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення

Так, відповідно до частини 1 вказаної статті крім підстав, передбачених статтею 87 цього Закону, суб`єкт призначення може прийняти рішення про звільнення державного службовця з посади державної служби категорії "А" з власної ініціативи, за поданням Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) протягом чотирьох місяців з дня призначення Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) з одночасним зарахуванням такого державного службовця за штат відповідного державного органу.

Згідно з частиною 2 статті 81-1 Закону № 889-VII державні службовці, зараховані за штат відповідно до частини першої цієї статті, продовжують перебувати на державній службі згідно з цим Законом, виконуючи обов`язки державного службовця в межах, визначених керівником відповідного державного органу. Граничний строк такого перебування становить шість місяців з дня звільнення з посади відповідно до частини першої цієї статті.

Відповідно до частини 4 статті 81-1 Закону № 889-VII протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, за пропозицією центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, погодженою з відповідним суб`єктом призначення, державний службовець за його згодою може бути переведений на будь-яку вакантну посаду державної служби не нижче категорії "Б" у державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, без проведення конкурсу.

Частиною 5 статті 81-1 Закону № 889-VII передбачено, що якщо протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, державному службовцю не запропоновано переведення відповідно до частини четвертої цієї статті, такий державний службовець звільняється з державної служби керівником державного органу, за штатом якого він перебуває, з виплатою вихідної допомоги у розмірі шести посадових окладів за останньою посадою.

Якщо протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, державний службовець тричі відмовився від переведення на іншу посаду відповідно до частини четвертої цієї статті, такий державний службовець звільняється з державної служби керівником державного органу, за штатом якого він перебуває, без виплати вихідної допомоги (частина 6 статті 81-1 Закону № 889-VII).

З аналізу вищезазначених норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що суб`єкт призначення може прийняти рішення про звільнення державного службовця з посади державної служби категорії "А" з власної ініціативи, за поданням Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) протягом чотирьох місяців з дня призначення Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) з одночасним зарахуванням такого державного службовця за штат відповідного державного органу, із граничним строком перебування такого державного службовця поза штатом шість місяців з дня звільнення з посади. При цьому, протягом шести місяців за пропозицією центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, погодженою з відповідним суб`єктом призначення, державний службовець за його згодою може бути переведений на будь-яку вакантну посаду державної служби не нижче категорії "Б" у державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, без проведення конкурсу на підставі пропозиції за згодою державного службовця.

Судом першої інстанції встановлено, а сторонами не спростовується, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 463-р від 24.04.2020 позивача звільнено з посади заступника Голови Державної податкової служби України відповідно до частини першої статті 87-1 Закону України "Про державну службу", у зв`язку з чим наказом ДПС України № 324-о від 28.04.2020 позивача зараховано за штат Державної податкової служби України строком на шість місяців з дня звільнення з посади заступника Голови Державної податкової служби України, тобто до 28.10.2020.

Поряд з тим, як вбачається з матеріалів справи, що позивач звернувся до відповідача із заявою від 22.07.2020 (том 1 а.с. 9), в якій просив надати йому частину щорічної основної відпустки тривалістю 8 календарних днів з 03 серпня 2020 року з виплатою грошової допомоги.

Також, позивач звернувся до відповідача із заявою віл 22.07.2020 (том 1 а.с. 10), в якій просив надати йому щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 11 календарних днів з 11 серпня 2020.

Наказом ДПС України від 27.07.2020 № 186-в (том 1 а.с. 41) позивачу надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 8 календарних днів з 03.08.2020 по 10.08.2020.

Також, наказом ДПС України від 27.07.2020 № 187-в (том 1 а.с. 42) позивачу надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 11 календарних днів з 11 серпня 2020 по 21 серпня 2020.

З аналізу матеріалів справи колегія суддів звертає увагу, що 21.08.2020 є останнім днем перебування ОСОБА_1 у відпустці.

В той же час, наказом ДПС України від 21.08.2020 № 849-о ОСОБА_1 21.08.2020 звільнено на підставі частини 6 статті 87-1 Закону № 889-VIII у зв`язку із відмовою від переведенням на інші запропоновані посади відповідно.

Судом першої інстанції звернуто увагу на те, що відповідно до частини 3 статті 5 Закону №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Тобто, у разі перебування працівника у відпустці його звільнення не допускається.

Проте, наказом ДПС України № 187-в від 27.07.2020, на підставі заяви ОСОБА_1 від 22.07.2020, останньому надано щорічну додаткову оплачувану відпустку, як державному службовцю, що має стаж державної служби понад 15 років тривалістю 11 календарних днів з 11.08.2020 по 21.08.2020.

Однак, наказом ДПС України № 849-о від 21.08.2020 ОСОБА_1 , державного службовця, що перебуває за штатом Державної податкової служби України, звільнено 21.08.2020, згідно з частиною 6 статті 87-1 Закону України "Про державну службу", у зв`язку з відмовою від переведення на інші запропоновані посади відповідно до частини четвертої цієї статті.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивача звільнено у день, коли останній перебував у відпустці, що є порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України.

У постанові від 15.09.2020 по справі №205/4196/18 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що в разі порушення гарантії, встановленої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки необхідно усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що підстави для звільнення позивача є законними, правомірними, суд першої інстанції, встановивши, що звільнення позивача відбулося в період його перебування у відпустці, мав змінити дату звільнення, а не скасовувати наказ про звільнення позивача в цілому. Порушення частини 3 статті 40 КЗпП України могло бути усунуто шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правомірно зроблено висновок проте, що наведене в сукупності свідчить, що відповідач, у період відпустки позивача, мав право прийняти наказ про звільнення позивача, однак, датою звільнення відповідач мав визначити дату, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення періоду відпустки, тобто 24.08.2020 (понеділок).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку датою звільнення позивача має бути "24 серпня 2020 року", а не "21 серпня 2020 року", як зазначено в оскаржуваному наказі, а отже судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовні вимоги частково шляхом зміни дати звільнення останнього з посади, зобов`язання відповідача внести зміни до наказу та трудової книжки позивача в частині дати звільнення із виплатою належних у зв`язку з цим сум.

Щодо посилання позивача на те, що суд першої інстанції фактично втручається в дискреційні повноваження відповідача, який самостійно мав би вирішити, якою датою звільняти позивача і це не обов`язково мав би бути перший робочий день після відпустки позивача, колегія суддів не приймає дані твердження до уваги, оскільки суд першої інстанції не втрутився в дискреційні повноваження відповідача, а вибрав належний спосіб захисту порушеного права позивача на працю шляхом зміна дати звільнення.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 травня 2022 року по справі №200/473/19-а та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Отже, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишаються без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді І.О. Грибан

В.Ю. Ключкович

Повний текст постанови складено 08 грудня 2022 року.