Справа № 320/6309/22
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2022-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2022 року Київ № 320/6309/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчини певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення сесії Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області від 18.02.2022 № VIII-26/4052 "Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 ";

- зобов`язати Іванківську селищну раду Вишгородського району Київської області надати позивачу ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність безоплатно орієнтовною площею 1,3 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Іванківської селищної ради на підставі заяви ОСОБА_1 від 28 січня 2022 року вх. № 4/22-167.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення у власність земельної ділянки, відповідач рішенням від 18.02.2022 № VІІІ-26/4052 відмовлено у наданні дозволу у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам Земельного кодексу України, Закону України "Про Державний земельний кадастр", Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Ухвалою від 26.07.2022 суд відкрив провадження у справі, визначив, що розгляд справи здійснюватиметься за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

19.08.2022 (згідно з відтиском поштового штемпеля Укрпошти на конверті) до суду за вх.19958/22 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де зазначено, що 16.02.2022 на засіданні постійної комісії селищної ради з питань агропромислового розвитку, земельних відносин, екології та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи було розглянуто пакет документів позивача та погоджено проект рішення про відмову у наданні дозволу на розробку. 18.02.2022 депутати Іванківської селищної ради VІІІ скликання одноголосно прийняли рішення про відмову у наданні дозволу. Ухвалення рішення відповідачем є результатом певної правової процедури, що передує результату. Позивач отримав мотивовану відмову у зв`язку із невідповідністю бажаної земельної ділянки новому генеральному плану смт Іванків та нормам законодавства України.

08.09.2022 (згідно з відтиском поштового штемпеля Укрпошти на конверті) до суду за вх. 21617/22 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій посилаючись на практику Верховного Суду зазначено про безпідставні висновки відповідача про те, що графічні матеріали не можуть вважатися належними доказами, позаяк за формою не відповідають формі додатку 7 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ від 17 жовтня 2021 р. № 1051. Невідповідність місця розташування спірної земельної ділянки Генеральному плану селища Іванків (з причин розташування на території загальних насаджень загального користування) як підстава для прийняття оскаржуваного рішення не відповідає дійсності, що визнано відповідачем у відзиві.

Разом з відповіддю на відзив позивач додала детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги у справі № 320/6309/22, у якій просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 8500,00 грн.

Суд встановив, що в конверті, в якому надійшов детальний опис робіт відсутні копії додатків, про які зазначає позивач: копія договору про надання юридичних послуг, актів наданих послуг та платіжних документів про сплату коштів, докази надсилання детального опису робіт з додатками, що підтверджується актом Відділу документального забезпечення та контролю (канцелярія) суду від 15.09.2022.

27.09.2022 (згідно з відтиском поштового штемпеля Укрпошти на конверті) до суду за вх. 23715/22 від представника відповідача надійшло клопотання про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, де зазначено, що наданий лише опис є необґрунтованим та не є належним підтвердженням і платіжним документом про отримання правничої допомоги. Просить відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із неналежним доведенням факту надання правової допомоги.

Розглянувши заяви по суті справи, дослідивши докази та аргументи сторін, оцінивши їх у сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Мінським РУ ГУ МВС України в місті Києві від 24.10.1996).

23.09.2021 позивач звернулася через Центр надання адміністративних послуг до Іванківської селищної ради з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність (безоплатно) орієнтовною площею 1,3 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Іванківської селищної ради (том 1, а.с.10).

Рішенням Іванківської селищної ради від 12.11.2021 № VIII-18/2761 позивачу було відмовлено у наданні дозволу. Підставою відмови було те, що місце розташування бажаної земельної ділянки не відповідає вимогам законодавства. При цьому, на доданому до заяви графічному матеріалі не зазначено місце розташування бажаної земельної ділянки, позаяк містять частину території смт Іванків, до складу якої входять окрема земельна ділянка, а не конкретно визначена земельна ділянка, що бажає отримати заявник (том 1, а.с.12-15).

28.01.2022 позивач, через уповноваженого представника за довіреністю, повторно звернулася до Іванківської селищної ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність (безоплатно) орієнтовною площею 1,3 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Іванківської селищної ради (том 1, а.с.16).

До заяви від 28.01.2022 додано копію паспорта та ідентифікаційного коду, копію довіреності, а також графічне зображення розташування земельної ділянки.

16.02.2022 Постійна комісія селищної ради з питань агропромислового розвитку, земельних відносин, екології та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи на засіданні, що підтверджується додатком № 139 до протоколу № 26, розглянула проєкт рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою та рекомендувала депутатам Іванківської селищної ради розглянути та прийняти запропонований проєкт рішення на пленарному засіданні чергової сесії (а.с.49).

Рішенням Іванківської селищної ради від 18.02.2022 № VIII-26/4052 позивачу було знову відмовлено у наданні дозволу. Обґрунтовуючи відмову відповідачем у рішенні зазначено, що згідно з Генеральним Планом території смт Іванків, затвердженим рішенням Іванківської селищної ради, відображена на долучених до заяви скріншотах з публічної кадастрової карти, земельна ділянка знаходиться в зоні зелених насаджень та спеціального призначення. Оскільки ведення особистого селянського господарства не належить до переважних видів забудови та іншого використання земельних ділянок у зоні зелених насаджень в тому числі спеціального призначення, тому не може бути дозволеним видом використання земельних ділянок. Додані до заяви графічні матеріали не можуть вважатися такими, що містять місце розташування земельної ділянки, позаяк містять частину території смт Іванків, до складу якої входять окрема земельна ділянка, а не конкретно визначена земельна ділянка, що бажає отримати заявник у відповідній функціональній зоні. Розгляд питання про наявність або відсутність підстав для надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки можливий лише щодо земельної ділянки, місце розташування якої є визначеним відповідно до вимог законодавства (том 1, а.с.18-21, 45-48).

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернулася з цим позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд зазначає таке.

Предметом спору є відмова органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,3 га для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної свідчить про те, що діяльність органів державної влади та органів місцевого самоврядування здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, що побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує суб`єктів владних повноважень у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону, чим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж суб`єктом владних повноважень чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, протиправними.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 280/97-ВР місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до статті 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, у яких рішення приймаються таємним голосуванням. На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 р. № 2768-III (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з частиною першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до пункту "а" частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з пунктом "б" частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

У частині третій статті 116 ЗК України визначено умови безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян, однією з яких є одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачено статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відтак, Земельний кодекс України передбачає, що до клопотання про отримання земельної ділянки варто обов`язково додавати графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Метою надання цих матеріалів є необхідність ідентифікації земельної ділянки для перевірки відповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. З цих матеріалів можна виявити обставини, що можуть бути підставами для відмови відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України.

Згідно з абзацом першим частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною сьомою статті 118 ЗК України визначено перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі відмови органом місцевого самоврядування особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у частині сьомій статті 118 ЗК України.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання. Керуючись частиною другою статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі № 813/481/17, від 18.10.2018 у справі № 527/43/17, від 25.02.2019 у справі № 347/964/17 та від 22.04.2019 у справі № 263/16221/17.

Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Надаючи оцінку твердженню відповідача про те, що у графічних матеріалах не визначено місце розташування бажаної земельної ділянки, суд зазначає таке.

Згідно з частинами першою та п`ятою статті 35 Закону України "Про Державний земельний кадастр" від 07 липня 2011 р. № 3613-VI кадастрова карта (план) ведеться для актуалізованого відображення у часі об`єктів Державного земельного кадастру у межах кадастрового кварталу, кадастрової зони, у цілому в межах території адміністративно-територіальної одиниці (село, селище, місто, район, область, АР Крим). Викопіювання з кадастрової карти (плану) може бути надане фізичним та юридичним особам. Порядок надання такого викопіювання встановлюється Порядком ведення Державного земельного кадастру.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051 затверджено Порядок ведення Державного земельного кадастру (далі - Порядок № 1051).

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку № 1051 публічна кадастрова карта - частина програмного забезпечення Державного земельного кадастру, за допомогою якої здійснюється надання доступу до відомостей Державного земельного кадастру та оприлюднення у вигляді відкритих даних визначених Законом України "Про Державний земельний кадастр" відомостей.

Ведення Державного земельного кадастру відповідно до пункту 4 Порядку № 1051 здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи. Держателем Державного земельного кадастру є Держгеокадастр.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 1051 відомості про кадастрове зонування земель у межах території України включають: 1) номери кадастрових зон і кварталів; 2) опис меж кадастрових зон і кварталів (координати точок повороту меж кадастрових зон і кварталів у єдиній державній системі координат); 3) площу кадастрових зон і кварталів; 4) підстави для встановлення меж кадастрових зон і кварталів (електронні копії документів, на підставі яких встановлено такі межі (відповідні накази Держгеокадастру та його територіальних органів, документація із землеустрою щодо встановлення меж державного кордону, адміністративно-територіальних одиниць та рішення уповноважених органів про її затвердження).

Згідно з пунктами 46-48 Порядку № 1051 з метою надання фізичним та юридичним особам актуальної картографічної інформації про об`єкти Державного земельного кадастру згідно з пунктами 162-199 цього Порядку виготовляється викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) за формою згідно з додатком 7

Викопіювання виготовляється в масштабі, який забезпечує чітке відображення усіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру та відображених на ній відомостей Державного земельного кадастру (зокрема обліковий номер об`єкта Державного земельного кадастру; кадастровий номер земельної ділянки; номер кадастрового кварталу; номер кадастрової зони; найменування адміністративно-територіальної одиниці).

Вид картографічної основи та перелік відомостей Державного земельного кадастру, які відображаються на викопіюванні, визначаються фізичними та юридичними особами під час подання згідно з пунктами 162-199 цього Порядку заяви про отримання викопіювання.

Таким чином, основою землеустрою в Україні є дані Державного земельного кадастру, до якого вносяться відомості про всі без виключення землі.

Відтак, графічні матеріали, що подаються громадянами для безоплатного отримання у власність земельних ділянок, мають ґрунтуватись на даних Державного земельного кадастру. Від перевірки цих підстав залежить рішення органу, що уповноважений розпоряджатись земельною ділянкою про надання чи відмову в надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13.11.2019 у справі № 756/6448/16-а.

Верховний Суд у постанові від 09.01.2020 у справі № 812/1264/17 дійшов висновку, що додані до своєї заяви графічні матеріали (викопіювання), на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, роздруковані із Публічної кадастрової карти України, інформація в якій створена належним суб`єктом, є належним документом із відображенням інформації, що дає можливість ідентифікувати бажану земельну ділянку на місцевості, та містить прив`язку земельної ділянки до відповідного населеного пункту, площу бажаної земельної ділянки.

Суд встановив, що позивач до заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою додала графічний матеріал із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки.

Досліджуючи копію графічного матеріалу, доданого позивачем до заяви від 28.01.2022, суд дійшов висновку, що надане зображення - фрагмент території не дозволяє чітко ідентифікувати місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів. На копії наданого ресурсу вказано лише кадастрові номери сусідніх земельних ділянок. Інших даних, таких як номер кадастрових зон і кварталів, площа кадастрових зон і кварталів немає. Виявлений дефект також не дає можливості перевірки чи відповідає бажана для позивача земельна ділянка зазначеній у заяві площі 1,3 га.

Підсумовуючи зазначене, суд погоджується із позицією відповідача про те, що обсяг даних про місце розташування бажаної земельної ділянки відповідно до графічних даних має бути таким, що дозволяє чітко ідентифікувати місце розташування бажаної земельної ділянки, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою та підтверджена викопіюванням з кадастрової карти (плану) у масштабі, який забезпечує чітке відображення всіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру та відображених на ній відомостей Державного земельного кадастру (у тому числі масштабі 1:5000), із зазначенням облікового номеру функціональної зони, кадастрової зони та кварталу.

Верховний Суд у постанові від 17.12.2018 у справі № 509/4156/15-а вирішуючи правове питання щодо правомірності дій суб`єкта владних повноважень із відмови у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою у випадку ненадання, зокрема, графічних матеріалів, зазначив таке: "у разі надання особою пакету документів, необхідних для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з недоліками щодо комплектності, форми чи змісту, відповідний орган має право звернутися до заявника з пропозицією усунути виявлені недоліки. Така дія є правомірним способом поведінки органу і має на меті створення громадянам умов для реалізації їх прав на землю. Зазначена пропозиція щодо усунення недоліків не може вважатися "відмовою у наданні дозволу" у розумінні частини сьомої статті 118 ЗК України. Проте, звернення з такою пропозицією не звільняє відповідний орган від обов`язку прийняти рішення щодо надання дозволу (або відмову) в межах встановленого законом місячного строку. Враховуючи обмежений строк розгляду клопотання, а також положення частини шостої статті 118 ЗК України, яка містить імперативні вимоги щодо обов`язковості додавання до клопотання зацікавленої особи графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб), Суд у контексті спірних правовідносин дійшов висновку, що недодержання вимог щодо змісту клопотання, ненадання належним чином оформлених графічних матеріалів або погодження землекористувача, якщо бажана земельна ділянка не є вільною, може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою".

Надаючи оцінку іншій підставі відмови - невідповідність місця розташування бажаної до відведення земельної ділянки містобудівній документації, невідповідність цільового призначення земельної ділянки, визначеного Генеральним планом смт Іванків, цільовому призначенню земельної ділянки, зазначеному у заяві позивача, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про землеустрій" від 22.05.2003 № 858-IV цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Згідно з статтею 1 Закону "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI) генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту, план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон; функціональна зона території - визначена комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади, генеральним планом населеного пункту, планом зонування території частина території територіальної громади, щодо якої визначений певний набір дозволених (переважних (основних) та супутніх) видів цільового призначення земельних ділянок та відповідно до законодавства встановлені обмеження у використанні земель у сфері забудови.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 3038-VI планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Іванківської селищної ради від 09.07.2021 № VIІІ-10/1117 затверджено містобудівну документацію "Генеральний план смт Іванків Іванківського району Київської області", розроблену Державним підприємством "Український державний науково-дослідний інститут проектування міст "Дніпромісто" ім. Ю.М. Білоконя", не враховуючи земельну ділянку, на якій розміщено об`єкт промислово-виробничого призначення - Іванківська теплоелектростанція. Визначено таким, що втратив чинність Генеральний план смт Іванків, розроблений у 1985 році.

На Генеральному плані смт Іванків, затвердженому рішенням ради від 09.07.2021 № VIІІ-10/1117, що розміщене на офіційному веб-сайті ради, позначено такі території: житлової забудови, реконструкції, громадської забудови, ландшафтно-рекреаційні та озеленені, виробничо-складські та території інженерної інфраструктури, території спеціального призначення, транспортної інфраструктури, вулично-дорожньої мережі; водні об`єкти, адміністративні межі та планувальні обмеження.

До позовної заяви позивачем додано копію Генерального плану з позначенням місцезнаходження земельної ділянки (том 1, а.с.29) та інформація Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (том 1, а.с.22-28).

Так, бажана земельна ділянка, відображена на доданому до заяви графічному матеріалі, межує із земельними ділянками різного цільового призначення, з такими кадастровими номерами: :01:012:0051 (цільове призначення 01.03 - для ведення особистого селянського господарства), :01:012:0049 (цільове призначення 03.10 - для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку) та :01:012:0004 (цільове призначення 03.07 - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі).

При цьому суд зазначає, що позивач, через уповноваженого представника, подаючи до Іванківської селищної ради клопотання (заяву) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою копію Генерального плану з позначенням місцезнаходження бажаної земельної ділянки не подавав.

Аналізуючи додане до заяви графічне зображення - фрагмент території (том 1, а.с.17) із місцезнаходженням бажаної земельної ділянки на копії Генерального плану (том 1, а.с.29), суд дійшов висновку про неспівпадіння зазначених позивачем відомостей. Так, на графічному матеріалі, доданому до клопотання (заяви від 28.01.2022) бажана земельна ділянка займає більшу площу, ніж це позначено на копії Генерального плану. При цьому, бажана земельна ділянка на копії Генерального плану визначена позивачем до меж квадрату, що має умовне позначення 11.11 - об`єкт промислово-виробничого призначення (Підприємство з виготовлення залізобетонних виробів), у той час як на графічних матеріалах - бажана земельна ділянка знаходиться у тому числі у межах квадрату 11.11.

Статтею 114 Земельного кодексу України передбачено, що навколо об`єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об`єктів від територій житлової забудови, створюються санітарно-захисні зони.

Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 р. № 105 затверджено Правила утримання зелених насаджень у населених пунктах України (далі - Правила № 105).

Відповідно до розділу 1 Правил № 105 ці Правила визначають правові та організаційні засади озеленення населених пунктів, спрямовані на забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини. Правила розроблені з метою охорони та збереження зелених насаджень у містах та інших населених пунктах (далі - зелені насадження) і утримання їх у здоровому впорядкованому стані, створення та формування високодекоративних, стійких до несприятливих умов навколишнього природного середовища насаджень. Правила є обов`язковими для виконання всіма установами, підприємствами, організаціями та громадянами, які займаються проектуванням, створенням, ремонтом і утриманням зелених насаджень, розташованих на територіях населених пунктів України.

Згідно з пунктом 2.1 розділу 2 Правил № 105 зелені насадження - деревна, чагарникова, квіткова та трав`яна рослинність природного і штучного походження на визначеній території населеного пункту.

Зелені насадження загального користування - зелені насадження, які розташовані на території загальноміських і районних парків, спеціалізованих парків, парків культури та відпочинку; на територіях зоопарків та ботанічних садів, міських садів і садів житлових районів, міжквартальних або при групі житлових будинків; скверів, бульварів, насадження на схилах, набережних, лісопарків, лугопарків, гідропарків і інших, які мають вільний доступ для відпочинку.

Зелені насадження спеціального призначення - насадження транспортних магістралей і вулиць; на ділянках санітарно - захисних зон довкола промислових підприємств; виставок, кладовищ і крематоріїв, ліній електропередач високої напруги; лісомеліоративні, водоохоронні, вітрозахисні, протиерозійні, насадження розсадників, квітникарських господарств, пришляхові насадження в межах населених пунктів.

Охорона зелених насаджень - система адміністративно-правових, організаційно-господарських, економічних, архітектурно-планувальних і агротехнічних заходів, спрямованих на збереження, відновлення або покращання виконання зеленими насадженнями відповідних функцій.

Санітарно-захисна зона - це фактично озеленена територія спеціального призначення, яка розділяє (відокремлює) сельбищу частину міста від промислових підприємств.

Згідно з пунктом 3.1 розділу 3 Правил № 105 зелені насадження в санітарно-захисних зонах є об`єктами благоустрою у сфері зеленого господарства.

Відповідно до підпунктом 4.1 розділу 4 Правил № 105 об`єкти благоустрою зеленого господарства використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони і утримання відповідно до цих Правил.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 р. № 173 затверджені Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів (далі - Правила № 173).

Згідно з підпунктом 5.4 Правил № 173 промислові, сільськогосподарські та інші об`єкти, що є джерелами забруднення навколишнього середовища хімічними, фізичними та біологічними факторами, при неможливості створення безвідходних технологій повинні відокремлюватись від житлової забудови санітарно-захисними зонами. Санітарно-захисну зону варто встановлювати від джерел шкідливості до межі житлової забудови, ділянок громадських установ, будинків і споруд, в тому числі дитячих, навчальних, лікувально-профілактичних установ, закладів соціального забезпечення, спортивних споруд та ін., а також територій парків, садів, скверів та інших об`єктів зеленого будівництва загального користування, ділянок оздоровчих та фізкультурно-спортивних установ, місць відпочинку, садівницьких товариств та інших, прирівняних до них об`єктів.

Відповідно до підпункту 5.10 Правил № 173 у санітарно-захисних зонах не можна допускати розміщення: житлових будинків з придомовими територіями, гуртожитків, готелів, будинків для приїжджих, аварійних селищ; дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, лікувально-профілактичних та оздоровчих установ загального та спеціального призначення зі стаціонарами, наркологічних диспансерів; спортивних споруд, садів, парків, садівницьких товариств; охоронних зон джерел водопостачання, водозабірних споруд та споруд водопровідної розподільної мережі.

Суд встановив, що бажана земельна ділянка відповідно до Генерального плану смт Іванків, затвердженого рішенням Іванківської селищної ради від 09.07.2021 № VIII-10/1117, входить до зони зелених насаджень та озеленених територій спеціального призначення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 липня 2021 р. № 821 Порядок № 1051 доповнено новими додатками 58-61.

Так, у додатку 59 до Порядку № 1051 під назвою Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, категорія земель сільськогосподарського призначення має код виду цільового призначення "01", категорія земель житлової та громадської забудови має код виду цільового призначення "02", категорія земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення має код виду цільового призначення "04".

Згідно з додатком 60 до Порядку № 1051 під назвою Класифікатор видів функціонального призначення територій та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок у розділі "назва виду функціонального призначення території" для зелених насаджень загального користування переважними (основними) видами визначено такі види цільового призначення земельних ділянок як 04.04; 04.05; 04.06; 04.07; 04.10; 05.01; 07.07, а для зелених насаджень спеціального призначення переважними (основними) видами визначено такі види цільового призначення земельних ділянок як 04.10; 05.01; 11.07; 14.05.

З огляду на зазначене, суд погоджується із позицією відповідача про те, що ведення особистого селянського господарства не належить до переважних видів цільового призначення земельних ділянок у зоні зелених насаджень як загального, так і спеціального призначення, а тому відповідач правомірно відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 3038-VI зміна цільового призначення земельної ділянки, що не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території, забороняється.

Відповідно до частини сьомої статті 118 ЗК України підставою відмови у наданні дозволу може бути, зокрема, невідповідність місця розташування об`єкта вимогам <...> генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації <…>, затверджених у встановленому законом порядку.

З огляду на зазначене, виявивши, що цільове призначення бажаної для отримання земельної ділянки, не відповідає вимогам Генерального плану смт Іванків, селищна рада мала законні підстави для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки у власність із підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам містобудівної документації, а відтак суд дійшов висновку, що відмова відповідача була правомірною.

Аналогічна позиція узгоджується з викладеною Верховним Судом у постановах від 16.06.2022 у справі № 822/1137/18, від 30.07.2020 у справі № 822/1030/18, від 29.10.2020 у справі № 822/900/18.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 р. № 3477-IV, суд під час вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Надаючи оцінку твердженням сторін про дискреційні повноваження, суд зазначає таке.

Європейським судом з прав людини у рішенні у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу доброго врядування. Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб - рішення у справах "Beyeler проти Італії" (заява № 33202/96), "Oneryildiz проти Туреччини" (заява № 48939/99), "Moskal проти Польщі" (заява № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі "Hasan and Chaush проти Болгарії", заява № 30985/96).

Разом з тим, Верховний Суд неодноразово зазначав, що дискреційні повноваження це такі повноваження суб`єкта владних повноважень, за яких останній наділений повноваженнями обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, що закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, позаяк який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 802/412/17-а, від 11.04.2018 у справі № 806/2208/17.

Суд зазначає, що повноваження з передачі земельних ділянок у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, у тому числі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є дискреційними повноваженнями Іванківської селищної ради, а тому суд не вправі зобов`язувати відповідача приймати конкретне рішення.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, що є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи наявні в справі докази і аргументи сторін сукупно, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, у зв`язку із чим адміністративний позов належить залишити без задоволення.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволені адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Басай О.В.