Справа № 320/9187/22
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2022-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2022 року Справа №320/9187/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Войтович І.І., розглянувши порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пірнівської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Пірнівської сільської ради (далі - відповідач, сільрада) про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить суд:

- визнати незаконною відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована на території Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області гр. ОСОБА_1 , що викладена у листі № 02-06/1031/59 від 25.08.2021 року та зобов`язати Пірнівську сільську раду Вишгородського району Київської області надати такій дозвіл;

- визнати незаконною відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області гр. ОСОБА_1 , що викладена у листі № 02-06/1031/58 від 25.08.2021 року та зобов`язати Пірнівську сільську раду Вишгородського району Київської області надати такій дозвіл.

В позовній заяві позивач зазначила, що 29.06.2021 вона звернулась до Пірнівської сільської ради із двома клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для садівництва орієнтовно площею 0,12 га., які розташовані на території Пірнівської (раніше Сувидівської) сільської ради Вишгородського району Київської області та до даних клопотань надала, зокрема, графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки та відповідач у своїх листах № 02-06/1031/58 та № 02-06/1031/59 від 25.08.2021 відмовив, які ОСОБА_1 вважає незаконними, оскільки ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України передбачає виключні підстави для такої відмови та відповідачем дана норма земельного законодавства не дотримана.

Просить суд визнати незаконними вказані відмови та враховуючи відсутність обставин втручання у дискреційні повноваження відповідача, посилаючись на висновки Верховного Суду у постановах від 24.12.2019 у справі №823/59/17 та від 02.07.2020 у справі № 825/2228/18 просить суд зобов`язати відповідача надати відповідні дозволи на розробку проектів землеустрою.

07.10.2022, ухвалою Київського окружного адміністративного суду поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з даним позовом до Пірнівської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи визначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Також, на підставі ст. 80 КАС України, даною ухвалою суду від 07.10.2022, витребувано від відповідача докази по справі із визначенням строку для їх надання до суду.

19.10.2022 судом отримано клопотання від відповідача з проханням надіслати Пирнівській сільській раді копії позову для ознайомлення та подальшого подання відзиву та поновлення строку подання відзиву на позовну заяву, який пропущений з поважних причин не з вини відповідача.

21.10.2022, ухвалою суду задоволено клопотання представника Пірнівської сільської ради про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву, продовжено процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву до 04 листопада 2022 р. та позовну заяву з доданими документами надіслати на електронну адресу Пірнівської сільської ради.

22.11.2022 до суду надійшов відзив відповідача, в якому останній заперечує проти задоволення позову, вважає вимоги необґрунтованими, оскільки відмови були прийняті згідно положень ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України та з урахуванням положень п. г ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України, яка передбачає, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, встановлених законом.

Представник у відзиві зазначив, що клопотання позивача були розглянуті на засіданні постійної діючої комісії з питань земельних відносин, архітектури, будівництва та екології Пірнівської сільської ради 10.08.2021 було встановлено, що зазначені земельні ділянки у клопотання ОСОБА_1 знаходяться в межах земель лісогосподарського призначення, а тому передаватись у власність не можуть. 16.08.2021 на засіданні 12 сесії VІІІ скликання Пірнівською сільською радою, з урахуванням висновків вказаної комісії депутатським корпусом, прийняті рішення про не підтримання надання дозволу на розроблення проектів землеустрою для ведення садівництва та особистого селянського господарства.

Щодо вимог позивача про зобов`язання надати дозвіл за спіним питанням, представник вказує на те, що таким рішенням суд підмінив би собою орган місцевого самоврядування, до виключної компетенції якого належить розпорядження земельними ділянками комунальної власності відповідних територіальних громад. Також, посилаючись на норми п. 5 ст. 27 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України під час дії воєнного стану врегулювання спірних земельних відносин забороняється.

У відповіді на відзив, отриманого від позивача (16.11.2022), зазначено, що відповідачем не надано жодного документального доказу згідно положень ч. 2 ст. 77 КАС України щодо знаходження бажаних земельних ділянок в межах земель лісогосподарського призначення, саме не надано викопіювань з землевпорядної документації, витягів з державного земельного кадастру, планів зовнішніх меж землекористування, довідок з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями або інші документи та графічні матеріали. Знаходження бажаних земельних ділянок на землях сільськогосподарського призначення, саме встановлення такого факту, підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2020 у справі № 640/7798/19 та листом Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області №22-1010-02-4017/2-16 від 21.10.2016 та наказом №105 Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 26.10.2016. Також, позивач наполягає на відсутності дискреційних повноважень у даній справі, просить суд відзив відхилити, позовні вимоги задовольнити.

За ч. 5 та ч. 8 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу у порядку письмового провадження, за правилами спрощеного позовного провадження та за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані сторонами по справі, судом встановлено наступне.

Позиція позивача базується на тому, що відповідач не мав законодавчих підстав для відмови у наданні дозволу на розробку спірної землевпорядної документації.

Відповідач в свою чергу наполягає на тому, що бажані для позивача земельні ділянки знаходяться на землях лісогосподарського призначення, що згідно п. г ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України не можуть бути передані у власність.

Таким чином, предметом розгляду у даній справі є прийняті рішення Пірнівською сільською радою 16.08.2021 на 12 сесії VІІІ скликання про відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,12 га та для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, що викладено у листах № 02-06/1031/58 та № 02-06/1031/59 від 25.08.2021 з підстав знаходження бажаних земельних ділянок на землях лісогосподарського призначення, у зв`язку з чим суд вважає необхідним встановити законність чи протиправність таких рішень відповідача з дотриманням положень ч. 2 ст. 2 КАС України.

Частинами 2, 3 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Зокрема, в силу ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень та зобов`язання вчинити певні дії.

За ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, враховуючи з`ясовані обставини по справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимогами ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада у межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Частиною 1 статті 71 Закону № 280/97-ВР передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (далі - за текстом - ЗК України) та Законом України «Про землеустрій».

Право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно з вимогами ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно статті 116 Земельного кодексу, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (абзац перший частини першої).

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга). Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина третя). Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина четверта).

Частиною першою статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Із положень ч. 6 ст. 118 ЗК України випливає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Таким чином, підставами для відмови у наданні дозволу є: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Дані підстави є вичерпними та не передбачають відмови у зв`язку з перебуванням земельної ділянки в оренді іншої особи.

Дана позиція суду узгоджується із висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17 щодо вичерпного переліку підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки визначеного ст. 118 ЗК України.

Як встановлено судом, позивач звернулася до відповідача із двома клопотаннями від 29.06.2021, які були отримані відповідачем поштою 06.07.2021, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для садівництва орієнтовно площею 0,12 га, які розташовані на території Пірнівської (раніше Сувидівської) сільської ради Вишгородського району Київської області та до даних клопотань надала, зокрема, графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки.

Вказані клопотання від 29.06.2021 та графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки наявні матеріалах справи та досліджені судом.

Та, відповідач у своїх листах № 02-06/1031/58 та № 02-06/1031/59 від 25.08.2021 повідомив ОСОБА_1 про прийняті 16.08.2021 рішення на 12 сесії VІІІ скликання Пірнівської сільської ради про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва та щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Таким чином, своїми рішеннями відповідач по справі відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо спірних земельних ділянок.

З урахуванням вище зазначених положень ч. 7 ст. 118 ЗК України суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України в разі прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою.

При цьому суд зазначає, що перевірка відповідності місця розташування об`єкта вимогам законів та нормативно-правовим актам належить до повноважень відповідача, у зв`язку з чим відповідач може прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову у наданні такого дозволу, якщо на підставі такої перевірки буде виявлено невідповідність місця розташування бажаної земельної ділянки вимогам законів та/або іншим нормативно-правовим актам, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно пояснень представника зазначених у відзиві та наданих до суду витягів з протоколу засідання комісії Пірнівської сільської ради від 10.08.2021 вбачається, що підставою для відмови зазначено посилання на п. 4 ст. 83 Земельного кодексу України, яка передбачає, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, відповідач наполягає, що бажані для позивача земельні ділянки розташовані на землях лісогосподарського призначення.

Проте, відповідачем не надано документів, які б підтверджували, що була проведена перевірка, відповідно до результатів якої встановлено невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів та нормативно-правовим актам та жодних доказів на підтвердження знаходження спірних ділянок на землях лісогосподарського призначення.

Відповідно, суд констатує, що до справи відповідачем не надано доказів невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Застосовуючи принцип правової визначеності, як одну із визначальних вимог до рішень суб`єкта владних повноважень, суд переконаний, що рішення про відмову у наданні дозволу позивачеві має бути вмотивованим та містити обґрунтування відмови із наведенням конкретних, а не загальних підстав для цього.

В даній справі суд вирішує спір за предметом позову у вигляді прийнятих відповідачем саме рішень про відмову у наданні дозволів на розробку документації із землеустрою 16.08.2021, про що було повідомлено у листах від 25.08.2021 № 02-06/1031/58 та №02-06/1031/59.

Також суд зазначає, що до матеріалів справи надані позивачем рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2020 у справі № 640/7798/19, в якому, серед інших, ОСОБА_1 оскаржувала дії Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо відмови у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення індивідуального садівництва та особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,12 га та 2,00 га відповідно, які розташовані на землях запасу сільськогосподарського призначення Сувидської сільської ради Вишгородського району, що викладені у листах №№23696/0-667/0/17-19 та 23695/0-669/0/17-19 від 28.01.2019, зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області розглянути клопотання від 23.12.2018 та затвердити рішення, що передбачені статтею 118 Земельного кодексу України.

Позовні вимоги, зокрема, ОСОБА_1 задоволені, визнано протиправними відмови у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення індивідуального садівництва та особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,12 га та 2,00 га відповідно, які розташовані на землях запасу сільськогосподарського призначення Сувидської сільської ради Вишгородського району ОСОБА_1 , що викладені у листах №№23696/0-667/0/17-19 та 23695/0-669/0/17-19 від 28.01.2019 та зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Київській області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 23.12.2018, та затвердити рішення, що передбачені статтею 118 Земельного кодексу України.

За наслідками апеляційного перегляду справи постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.11.2020 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року у справі № 640/7798/19 залишено без змін, у зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції набрало законної сили 11.11.2020 та підлягало виконанню.

Зокрема, у вказаному рішенні було встановлено та констатовано судом, що спірні відносини стосувались поданих громадянами клопотань про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення індивідуального садівництва та особистого селянського господарства вказаною за відповідною орієнтовною площею 0,12 га та 2,00 га, які розташовані на землях запасу сільськогосподарського призначення Сувидської сільської ради Вишгородського району.

Клопотання були подані громадянами відповідно до положень ст. 118 ЗК України, до суб`єкта - Головного управління Держгеокадастру в Київській області, який на той час здійснював повноваження щодо розпорядження землями державної власності відповідно до положень ч. 4 ст. 122 ЗК України та пп. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в Київській області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року №333.

Головного управління Держгеокадастру в Київській області відмовляло в задоволенні поданих громадянами клопотань з підстав того, що запитувані земельні ділянки знаходяться на угіддях боліт.

Згідно довідки державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, щодо земельного масиву, на якому розташовані бажані до відведення земельні ділянки №782/168-19 від 11.04.2019, відділ у Вишгородськму районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області повідомив, що згідно статистичної звітності та даних Державного земельного кадастру, зазначена у викопіюванні земельна ділянка, розташована на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області та перебуває частково в державній власності, частково в приватній, склад угідь відповідно до Проекту формування і встановлення меж Сувидівської сільської ради Вишгородськовго району Київської області перебувають частково у державній власності і складаються з пасовищ і садів.

Вказано відповідно, що все безумовно свідчить про відсутність у відповідача правових підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства та індивідуального садівництва.

Таким чином, вказаним судовим рішенням у справі № 640/7798/19 встановлені обставини знаходження бажаних земельних ділянок на землях сільськогосподарського призначення.

Щодо доданими до справи позивачем лист Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області №22-1010-02-4017/2-16 від 21.10.2016 та наказ №105 Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 26.10.2016 вбачається, що земельні ділянки на території Сувидівської сільської ради Вишгородського району Київської області перебували на стадії вирішення питання щодо резервування саме земельних ділянок сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,0 га для мешканців району - учасників АТО, що в свою чергу, рішенням суду у справі № 640/7798/19 вказано, що чинним законодавством не передбачено заборон для надання дозволу на розроблення проектів землеустрою для ведення особистого селянського господарства іншим громадянам, які не є учасниками АТО, з числа земельних ділянок, що включені до відповідного переліку.

Вказані обставини, відповідачем по справі не спростовані. Заперечення, відповідно до ст. 164 КАС України, до суду не надані.

Відповідно, суд враховує положення ч. 4 ст. 78 КАС України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно, суд констатує відсутність доказів щодо знаходження спірних земельних ділянок на землях лісогосподарського призначення.

Також, суд зазначає, що сторонами по справі не надано доказів вирішення питання Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області на виконання рішення суду у справі № 640/7798/19 після 11.11.2020.

На даний час спірні земельні ділянки перебувають у віданні та розпорядженні Пірнівської (раніше Сувидівської) сільської ради Вишгородського району Київської області, що сторонами підтверджується, у зв`язку з чим, позивачем було повторно подано клопотання та тепер до відповідача за вказаною справою.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання незаконними відмови у вигляді прийнятих 16.08.221 рішень Пірнівської сільської ради є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому, захист порушених прав позивача також потребує зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, що не є втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій: розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.

Відповідно суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій чи рішень. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31.07.2020 у справі №810/2474/18.

У цій справі відповідачем було безпідставно відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки наявність тих обставин, які були покладені в основу спірних рішень про відмову, не були доведені відповідачем, а тому спростовується судом.

Враховуючи, що будь-які інші перешкоди для надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельних ділянок відсутні, суд вважає, що ефективний захист порушеного права позивача потребує зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачеві відповідних дозволів.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 . 2 ст. 77 КАС України).

Відповідно судом встановлено неправомірність прийнятих Пірнівською сільською радо рішень про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволів на розроблення документації із землеустрою за спірними земельними ділянками, такі рішення не відповідають вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України та підлягають скасуванню, позивачем підтверджено протиправність спірних рішень, відповідачем не спростовані твердження позивача в позовній заяві належними та достатніми доказами з дотриманням норм ст. 77 КАС України.

Задля належного захисту встановленого судом порушеного права позивача суд вважає необхідним зобов`язати Пірнівську сільську раду надати дозволи ОСОБА_1 на розроблення документації із землеустрою за спірними земельними ділянками.

Також суд зауважує для відповідача, що надання дозволу на розробку землевпорядної документації не є рішенням про передачу у власність спірних земельних ділянок у власність позивачу.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №826/5737/16, постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17, від 11.06.2019 у справі № 826/841/17.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Водночас, відповідно до ч. 6 ст. 246 КАС України у разі необхідності у резолютивній частині рішення суду також зазначаються порядок і строк виконання судового рішення, надання відстрочення чи розстрочення виконання рішення.

Суд зазначає, що у зв`язку із розпочатою військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ.

У подальшому, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 22.05.2022 №2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 15.08.2022 №2500-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Отже, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 року № 389-VIII.

Зокрема, суд зазначає, що пунктом 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, під час дії воєнного стану, визначено, що безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п. 23 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України визначено у період дії воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях особливості регулювання земельних відносин, передбачені цим пунктом, діють відповідно в межах України або окремої її місцевості, у якій введено воєнний стан.

Положення цього пункту, які передбачають особливості правового регулювання земельних відносин щодо укладення договорів оренди земельної ділянки, передачі прав землекористування, встановлення і зміни цільового призначення земельних ділянок у період, коли функціонування Державного земельного кадастру призупинено на всій території України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, застосовуються через 30 робочих днів з дня прийняття такого рішення і діють до дня прийняття зазначеним органом рішення про відновлення функціонування Державного земельного кадастру.

Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на вказані вище дії, прийняття відповідних рішень.

Суд вважає, що вказані обставини унеможливлюють виконання відповідачем рішення суду щодо зобов`язання надати дозвіл позивачу на розроблення документації із землеустрою, а тому відповідно до ч. 3 ст. 378 КАС України наявні підстави для відстрочення виконання судового рішення в цій частині до припинення (скасування) в Україні воєнного стану.

За наслідками вирішення справи, суд також зазначає, що за правилами ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1984,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0..1, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачений судовий збір у відповідній сумі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення на 12 сесії VІІІ скликання Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 16.08.2021 про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована на території Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області гр. ОСОБА_1 , що зазначено у листі № 02-06/1031/59 від 25.08.2021.

Зобов`язати Пірнівську сільську раду Вишгородського району Київської області надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована на території Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області гр. ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення на 12 сесії VІІІ скликання Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 16.08.2021 про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області гр. ОСОБА_1 , що зазначено у листі № 02-06/1031/58 від 25.08.2021.

Зобов`язати Пірнівську сільську раду Вишгородського району Київської області надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області гр. ОСОБА_1 .

Відстрочити виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер відсутній у зв`язку із відмовою його отримання за релігійними переконаннями) судовий збір у розмірі 1984,80 грн. (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області (, вул. Спортивна, 1, с. Пірнове, Вишгородский район, Київська область).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.