Справа № 120/4609/22
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2022-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

08 грудня 2022 р. Справа № 120/4609/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Комара П.А.,

за участю:

секретаря судового засідання: Зданевич Н.Ю.

представника позивача: Антощука В.Д.

представника відповідачів: Колівошко С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Офісу Генерального прокурора, Вінницької обласної прокуратури

про: визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Офісу Генерального прокурора, Вінницької обласної прокуратури в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора №113к від 03.09.2019;

- поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури України на посаді керівника Вінницької обласної прокуратури;

- стягнути з Вінницької обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2589733,88 грн.;

- допустити рішення до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 82332,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Генерального прокурора від 03.09.2019 №113к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Вінницької області на підставі п.1 ч. 1 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру". Позивач вказує, що звільнення відбулося проти йог волі із застосуванням психологічного тиску та грубим порушенням ЗУ "Про прокуратуру" і його трудових прав, гарантованих Конституцією України, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 23.06.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Судом призначено клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до розгляду у підготовчому провадженні.

13.07.2022 представник Вінницької обласної прокуратури подала відзив на позовну заяву згідного якого просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначила, що твердження позивача про порушення Генеральним прокурором порядку його звільнення з адміністративної посади без надання згоди Ради прокурорів України не ґрунтується на вимогах законодавства та суперечить фактичним обставинам справи. Вимога щодо обов`язкового отримання рекомендації Ради прокурорів України стосується звільнення прокурора лише з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6-8, 11 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку із поданням заяви про дострокове припинення повноважень саме на адміністративній посаді за власним бажанням. За змістом п. 7ч. 1 ст. 51, п. 2, ст. 41 зазначеного Закону звільнення прокурора з посади у зв`язку із поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням тягне за собою припинення повноважень на адміністративній посаді. Представник відповідача вказує, що положення ч. 1 ст. 41 Закону до спірних правовідносин не застосовуються. За таких обставин, ураховуючи, що позивач висловив намір звільнитися з органів прокуратури за власним бажанням , при прийнятті оскаржуваного наказу було правомірно застосовано саме п. 7 ч. 1 ст. 51, п. 2 ч. 2 ст. 41 Закону , а не ч. 1 ст. 41, ч. 9 ст. 71 Закону.

Крім того, представник відповідача заперечила щодо доводів психологічного тиску на позивача, зазначивши, що у позові не наведено жодного конкретного факту можливих протиправних дій посадових осіб Генеральної прокуратури України. Крім того, від позивача , який має вищу юридичну освіту та відповідну кваліфікацію, заяви про відкликання заяви від 03.09.2019 про звільнення із займаної посади та органів прокуратури за власним бажанням до Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального Прокурора) не надходило.

На переконання представника відповідачів, не належним доказом такого тиску є факт здійснення ДБР кримінального провадження №0000653 від 13.08.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 365 КК України, розпочатому на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03.08.2020, якою зобов`язано внести до ЄРДР відомостей про звернення народних депутатів України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З огляду на викладене, сторона відповідача просить у задоволенні позову відмовити.

13.07.2022 представник Вінницької обласної прокуратури через відділ прийому суду подала клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

19.07.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Офісу Генерального Прокурора згідно якого відповідач вважає позов безпідставним, а тому просить у його задоволенні відмовити з аналогічних мотивів що наведені у відзиві Вінницької обласної прокуратури.

19.07.2022 від Офісу Генерального Прокурора також надійшло клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку із порушенням позивачем строку звернення до суду.

ОСОБА_1 19.07.2022 на адресу суду подано заперечення щодо клопотання про залишення позову без розгляду згідно якого позивач просить у задоволення клопотання про залишення позову без розгляду відмовити, поновити йому строк звернення до суду.

Крім того, цього ж дня позивач подав до суду відповідь на відзив Вінницької обласної прокуратури. Так, позивач не погодився із позицією сторони відповідача та зазначив, що рекомендація Ради прокурорів України є обов`язковою для звільнення прокурора з адміністративної посади, адже згідно з п. 6ч. 1 ст. 39 Закону України "Про прокуратуру" керівник регіональної прокуратури є адміністративною посадою в регіональній прокуратури, а подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням передбачена ст . 51 Закону є умовою звільнення прокурора з посади в порядку, визначеному ч. 1 ст 41 ЗУ "Про прокуратуру".

Щодо відсутності доказів психологічного тиску, вчиненого з метою примусити подати заяву про звільнення з посади прокурора Вінницької області, позивач зазначив, що відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 №9 у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевірити доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням.

Позивач звертає увагу суду на те, що 02.09.2019 без пояснення причин його терміново викликано до Генеральної прокуратури України, а під час перебування в Генеральній прокуратурі України 03.09.2019 ним було написано заяву про звільнення.

Крім того, цього ж дня заяву на звільнення вимушений написати був не лише він, а й прокурори Волинської, Дніпропетровської, Донецької , Житомирської, Івано-Франківської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Одеської, Рівненької, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Черкаської та Чернівецької областей.

Підготовче судове засідання у справі 20.07.2022 відкладено на 25.08.2022 за клопотанням представника позивача.

27.07.2022 на адресу суду представник Вінницької обласної прокуратури подав заперечення на відповідь на відзив, де зазначив, що доводи позивача не спростовують аргументів обласної прокуратури про відсутність підстав для задоволення позову як з точки зору правомірності, обгрунтовності та доведеності позовних вимог, так і з точки зору пропуску встановленого законом строку на звернення із позовом та відсутності поважних причин його пропуску.

27.07.2022 позивач подав відповідь на відзив Офісу Генерального Прокурора, який має аналогічні мотиви, що наведені у відповіді на відзив Вінницької обласної прокуратури.

23.08.2022 представник позивача надав через відділ прийому суду клопотання про відкладення підготовчого провадження на іншу дату.

25.08.2022 представник Вінницької обласної прокуратури подав до суду клопотання про залишення позову без розгляду в якому просив у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення судового засідання відмовити, визнати неявку сторони позивача у судове засідання без поважних причин, а позов залишити без розгляду у зв`язку із повторної неявкою позивача до суду.

Ухвалою суду від 25.08.2022 судом відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів про залишення позову без розгляду. Клопотання представника позивача про відкладення судового засідання - задоволено. Відкладено підготовче засідання у справі на іншу дату.

Ухвалою суду від 27.09.2022 визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду із даним позовом. У задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду - відмовлено.

Ухвалою суду від 27.09.2022 закрито підготовче провадження у справі та вирішено призначити справу до розгляду по суті.

Справу знято судом з розгляду 20.10.2022 у зв`язку із оголошенням на території Вінницької області повітряної тривоги. Наступне судове засідання у справі призначено на 10.11.2022.

10.11.2022 представник відповідача подала через відділ прийому суду клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі №000653 від 13.08.2020.

Судове засідання 10.11.2022 відкладено судом за усним клопотання представника позивача.

Ухвалою суду від 29.11.2022 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів про зупинення провадження у справі.

У судовому засідання представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів заперечила проти позовних вимог та просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 1997 року працював в органах прокуратури.

Наказом Генерального прокурора України № 318к від 25.03.2014 ОСОБА_1 призначено прокурором Вінницької області строком на 5 років.

Наказом Генерального прокурора України №24к від 21.02.2019 ОСОБА_1 призначено прокурором Вінницької області строком на 5 років з 26.03.2019.

03.09.2019 ОСОБА_1 подав заяву про звільнення із займаної посади прокурора Вінницької області та органів прокуратури з 09.09.2019 року за власним бажанням.

03.09.2019 року Наказом Генерального прокурора №113к державного радника юстиції 2 класу ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Вінницької області та органів прокуратури з 09 вересня 2019 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру») (а.с.96).

Старшим слідчим першого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_4 , направлено лист №10-5-02-01-6927 від 18.05.2022 ОСОБА_1 та повідомлено, що у межах досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000653 від 13.08.2020 за заявою ОСОБА_5 про вчинення колишнім Генеральним прокурором ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, під час звільнення у вересні 2019 прокурорів низки областей зібрано дані, що свідчать про порушення порядку звільнення позивача з адміністративної посади прокурора Вінницької області. Зокрема повідомлено ОСОБА_1 , що в порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 41 ЗУ "Про прокуратуру" Генеральним прокурором Рябошапком Р.Г. не вносилося до Ради прокурорів України звернення щодо внесення рекомендацій про звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади та, відповідно, Радою прокурорів такі рекомендації не надавалися. У зв`язку із зазначеним, ДБР повідомлено позивача про право звернутися до бюро розслідувань із заявою про визнання потерпілим у кримінальному провадженні №0000653 від 13.08.2020.

Враховуючи зазначений лист ДБР, позивач, не погодившись з наказом про звільнення його з адміністративної посади та зазначаючи про тиск на нього під час написання заяви про звільнення із займаної посади, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та доводам сторін, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні гарантії права на працю та конституційні гарантії з цим правом пов`язані, викладені в національному законодавстві наступним чином.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Пунктом 6 ч. 1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Зазначений конституційний припис закріплений у ст. 6 КАС України, згідно з якою суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 2 ст. 21 та ч. 1 ст. 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16.12.1966 Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12.11.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

Також, ст. 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Спеціальні норми права, пов`язані з проходженням публічної служби на посадах прокурорів, викладені у Законі України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу), який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена статтею 16 Закону України «Про прокуратуру», є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з частиною третьою цієї статті, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що 03.09.2019 ОСОБА_1 подав на ім`я Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. заяву про звільнення його із займаної адміністративної посади прокурора Вінницької області та з органів прокуратури з 09 вересня 2019 року.

Нормативною підставою для звільнення позивача з посади та з органів прокуратури в наказі Генеральної прокуратури України від 03.09.2019 року № 113к визначено п.7 ч.1 ст.51 Закону, а саме подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Позивач зазначає, що заяву про звільнення ним подано під тиском, з приводу чого ДБР направлено йому листа від 18.05.2022 у межах кримінального провадження № 0000653 від 13.08.2020 року, та, зокрема, запропоновано подати заяву про визнання потерпілим (а.с. 22-23). Крім того, звільнення позивача відбулось без згоди Ради прокурорів України.

За приписами ст.10 Закону України «Про прокуратуру», у системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать, зокрема, прокуратура області, яку очолює керівник регіональної прокуратури - прокурор області.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.39 Закону України «Про прокуратуру» адміністративними посадами у Генеральній прокуратурі України, регіональних та місцевих прокуратурах, зокрема, є посади керівника регіональної прокуратури.

Так, статтею ст.41 № Закону України «Про прокуратуру» встановлений порядок звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді.

Відповідно до ч.1 цієї статті (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6-8, 11 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України, у тому числі, у зв`язку із поданням заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується Офісом Генерального прокурора, що згода на звільнення з посади прокурора ОСОБА_1 . Радою прокурорів України не надавалась, у зв`язку із не надходженням до Ради прокурорів України відповідних звернень, ані від позивача, ані від Генерального прокурора України.

За змістом ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі: 1) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я; 2) порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених статтею 18 цього Закону; 3) набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України »Про запобігання корупції»; 4) неможливості переведення на іншу посаду або відсутності згоди на це у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього; 6) припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави; 7) подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням; 8) неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді; 9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Звільнення прокурора в разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням передбачено положеннями ст. 58 Закону України «Про прокуратуру», зокрема, прокурор незалежно від мотивів має право подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням у будь-який час свого перебування на посаді.

Заява про звільнення з посади за власним бажанням подається особі, уповноваженій цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора.

Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

З аналізу положень Закону вбачається, що вказані норми ст. 51 та ст. 58 Закону України «Про прокуратуру» регламентують лише загальні умови звільнення прокурора з посади, зокрема, час, протягом якого прокурор має право подати заяву про звільнення, передбачає особу, якій прокурор подає вказану заяву. Проте, вказані норми не регулюють питання строку звільнення прокурора після подання заяви, термін, за який має бути подана заява. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Наведені висновки також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11 липня 2018 року справа №821/761/17.

Отже, з аналізу Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що у ньому відсутня діюча норма спеціального закону, що регулює порядок та строки звільнення за власним бажанням, а тому таке звільнення повинно проводитися з дотриманням встановлених чинним законодавством про працю гарантій.

Частиною 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина 2 ст. 38 КЗпП України).

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.07.1992 визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Отже, наведеними положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26.10.2016 у справі №6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 11.07.2018 року у справі №821/761/17.

Поряд з цим, суд також вважає за доцільне відмітити ту обставину, що зі змісту ст.38 Кодексу вбачається, що фактично за працівником закріплено право протягом 14 днів з моменту подання заяви про звільнення відкликати дану заяву, а також залишитися на роботі і після спливу цього строку шляхом невчинення активних дій щодо вимагання розірвання трудового договору.

Суд вважає, що звільнення позивача у вказаний спосіб у день подання ним заяви про звільнення за відсутності будь-якого обґрунтування причин та необхідності такого звільнення до спливу 14-денного терміну призвело не лише до порушення права позивача на відкликання заяви про звільнення та продовження трудового договору, а й фактично позбавило останнього взагалі можливості скористатися таким правом.

Вказана заява не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується припинити (розірвати).

На переконання суду, приймаючи рішення про звільнення позивача за власним бажанням, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Суд знаходить обґрунтованими доводи позивача, що заява про звільнення 03 вересня 2019 року написана ним під тиском, що підтверджується фактом відкриття ДБР кримінального провадження № 0000653 про протиправні дії колишнього Генерального прокурора ОСОБА_6 під час звільнення з посад прокурорів низки областей, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.365 КК України.

Як встановлено під час кримінального провадження № 0000653, у вересні 2019 року окрім позивача, заяву на звільнення з посади вимушено написали прокурори й інших областей, зокрема, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Івано-Франківської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Одеської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Херсонської, Черкаської та Чернігівської областей, що додатково свідчить про обґрунтованість доводів позивача.

Викладене у сукупності підтверджує обставини здійснення тиску на позивача, з боку Генеральної прокуратури України, та як наслідок, відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на написання заяви на звільнення з посади прокурора області за власним бажанням.

Оцінюючи оскаржуваний наказ про звільнення позивача з посади прокурора Вінницької області суд також приймає до уваги положення статті 41 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції Закону від 14.20.2014 №1697-VII) згідно якої, звільнення позивача з займаної посади мало б відбутися за рекомендацією Ради прокурорів України. Однак, вказані вимоги Закону було порушено при звільненні позивача.

При цьому судом критично оцінені доводи представника відповідачів щодо законності звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади за власним бажанням без погодження з Радою прокурорів України.

Так, згідно з п.6 ч. 1 ст. ЗУ "Про прокуратуру" керівник регіональної прокуратури є адміністративною посадою, в свою чергу подання заяви про звільнення прокурора за власним бажанням, в тому числі прокурора який займає адміністративну посаду, є умовою звільнення з посади в порядку, визначеному статтею 41 Закону.

Враховуючи те, що відповідач належними та допустимими доказами не довів факт подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням та не спростував твердження останнього про подання ним цієї заяви без дійсного наміру достроково припинити повноваження на адміністративній посаді, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій ст. 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на працю, а тому, підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

З метою ефективного відновлення порушених прав позивача та уникнення декларативності судового рішення до спірних правовідносин підлягають застосуванню окремі положення КЗпП України, які не регламентовані Законом України «Про прокуратуру».

У випадку незаконного звільнення працівника з роботи відповідно до ст.235 КЗпП України його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Визначаючись щодо позовної вимоги про поновлення позивача на посаді керівника Вінницької обласної прокуратури, суд дійшов висновку про часткове задоволення такої. На думку суду, переведення позивача на рівнозначну посаду у новоствореній прокуратурі повинно відбуватися за результатами складеного іспиту за умови відповідності вимогам Закону України «Про прокуратуру».

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про необхідність поновлення позивача в органах прокуратури на посаді прокурора Вінницької області або на рівнозначній посаді тій, яку він обіймав до звільнення.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд у постанові від 07.10.2020, що прийнята у справі № 826/25472/15 висловив правову позицію щодо застосування до спірних правовідносин при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабміну України від 08.02.1995 № 100.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Крім того, відповідно до положень статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

У пункті 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, передбачено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Відтак, позивач підлягав поновленню на роботі з 10 вересня 2019 року і саме з цієї дати обчислюється час його вимушеного прогулу.

Згідно довідки Вінницької обласної прокуратури від 06.07.2022 (а.с. 58) сума середньоденної заробітної плати позивача складає 2253,83 (54091,92:24) грн.

Кількість днів вимушеного прогулу позивача з 10 вересня 2019 року по 08 грудня 2022 року (день винесення рішення у даній справі) становить 823 робочих дні та середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний період складає 1854902,09 (2253,83 х 823) грн, яка визначена без врахування податків та обов`язкових платежів.

Отже, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення по день вирішення справи по поновлення його на посаді, з якої він був звільнений, складає 1 854 902,09 грн. з подальшим відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

Відповідно до ч. 1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частин 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - в межах суми стягнення за один місяць.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати в межах стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог Закону України "Про судовий збір", відтак розподіл судових витрат у даній справі не здійснюється.

Ухвалою суду від 08.12.2022 виправлено описку та арифметичну помилку, допущені у резолютивній частині короткого тексту рішення від 08.12.2022 у справі №120/4609/22, а саме в частині дати з якої належить поновити ОСОБА_7 та суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що належить до стягнення на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 113к від 03.09.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Вінницької області та органів прокуратури.

Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Вінницької області та в органах прокуратури або на рівнозначній посаді тій, яку він обіймав до звільнення, з 10.09.2019.

Стягнути з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.09.2019 по 08.12.2022 у розмірі 1 854 902, 09 грн. з подальшим відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ід. номер НОМЕР_1 )

Відповідач: Офіс Генерального Прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15, )

Відповідач: Вінницька обласна прокуратура (21050, м. Вінниця, Монастирська, 33, )

Повний текст рішення виготовлено 12.12.2022.

Суддя Комар Павло Анатолійович