Справа № 640/18803/21
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2022-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2022 року м. Київ № 640/18803/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Чудак О.М., за участю секретаря судового засідання Лисун А.А., представника позивача Фанштейн К.М., представника відповідача Державної митної служби України - Борщ А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України, Миколаївської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

установив:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач 1), Державної митної служби України (далі - відповідач 2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 02.06.2021 № 839-о про припинення державної служби та звільнення 02.06.2021 ОСОБА_1 з посади заступника начальника Миколаївської митниці ДФС у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, пункт 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу»;

- поновити ОСОБА_1 з 03.06.2021 на державній службі у Миколаївській митниці як у відокремленому підрозділі Державної митної служби України на рівнозначній посаді заступника начальника Миколаївської митниці ДФС;

- зобов`язати Державну митну службу України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 03.06.2021 по дату ухвалення остаточного судового рішення;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 03.06.2021 на державній службі у Миколаївській митниці як у відокремленому підрозділі Державної митної служби України на рівнозначній посаді заступника начальника Миколаївської митниці ДФС;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць;

- стягнути з Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 суму понесених ним судових витрат.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем 1 при звільненні позивача не виконано обов`язку запропонувати іншу рівнозначну посаду державної служби, або, як виняток нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Ухвалою від 14.07.2021 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощено позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2022 у справі призначено судове засідання.

Протокольною ухвалою від 16.06.2022 вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 14.07.2022 залучено в якості співвідповідача територіальний орган Державної митної служби України - Миколаївську митницю.

Відповідач 2 Державна митна служба України у відзиві на позов заперечує проти позову з наступних підстав: Державна фіскальна служба України не припинена, розподільчого балансу не складено, та вона продовжує виконувати відповідні функції й повноваження; поновлення позивача в Державній митній службі України неможливо, оскільки особа поновлюється в тому органі і на тій посаді з якої її було звільнено; пріоритет в цих відносинах мають норми Закону України «Про державну службу» над нормами Кодексу законів про працю України.

Відповідач 1 Державна фіскальна служба України проти позову також заперечує, вказуючи, що при процедурі звільнення позивача не мала жодних обов`язків з пропонування інших посад; пропонування посади є правом, а не обов`язком; норми Кодексу законів про працю України до позивача не можуть бути застосовані; належним відповідачем за позовною заявою позивача є Державна митна служба України внаслідок фактичного (компетенційного) адміністративного правонаступництва.

Миколаївська митниця у відзиві на позов заперечує проти нього, вказує на те, що звільнення позивача відбулось згідно з Законом України «Про державу службу»; позивача попереджено про наступне звільнення; поновлення позивача до Миколаївської митниці неможливе, оскільки остання не порушувала прав та інтересів позивача, а питання призначення особи на посади в органах Державної митної служби України не віднесено до компетенції судів.

У відповідях на відзив позивач не погоджується з твердженнями представників відповідачів, наведеними у відзивах, та вважає їх необґрунтованими й безпідставними, зазначаючи фактично ті самі аргументи та доводи, що і у позовній заяві; додатково звертає увагу на поняття та зміст ефективного судового захисту та обґрунтовує свої позовні вимоги як належний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів позивача.

В судовому засіданні учасники підтримали свої письмово викладені позиції.

Суд, заслухавши пояснення представників, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Як вбачається з копії трудової книжки позивача ОСОБА_1 є державним службовцем, 15.10.2009 прийняв присягу державного службовця.

Згідно внесених записів, на підставі наказів ДФС від 17.05.2019 № 894-о та від 23.05.2019 № 198-о був переведений на рівнозначну посаду заступника начальника Миколаївської митниці ДФС.

Наказом ДФС від 02.06.2021 № 839-о припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Миколаївської митниці ДФС у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Вирішуючи питання щодо застосування норм законодавства суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до вже сталої правової позиції, сформованої Верховним Судом України, викладеної в постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Додатково суд звертає увагу на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (№ 113-IX від 19.09.2019, далі - Закон № 113-IX). Цим Законом внесені зміни до Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), якими статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту:

«Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

З огляду на те, що позивач мав статус державного службовця, враховуючи вказані вище зміни до КЗпП України, суд зазначає, що для вирішення спору вірним є пріоритет застосування норм Закону України «Про державну службу» над нормами КЗпП України. Норми КЗпП України можуть бути використані тільки в тому разі, якщо відповідне питання не врегульоване Законом України «Про державну службу».

В матеріалах справи наявна копія попередження про наступне вивільнення позивача, з яким він особисто ознайомлений 04.01.2021.

Стаття 87 Закону України «Про державну службу» (№ 889-VIII від 10.12.2015) врегульовує питання припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Суд відмічає, що вказана норма закону мала різні редакції, що впливало на її правозастосування, як і редакція статті 40 КЗпП України.

Редакція статті 87 Закону України «Про державну службу», яка передувала змінам від 19.09.2019 (в тій частині, яка стосується цього спору) мала наступний зміст:

« 1. Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі. <…>

3. Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.»

На цьому фоні, та враховуючи відсутність змін, визначених Законом (№ 113-IX від 19.09.2019) до положень статті 40 КЗпП України, Верховний Суд неодноразово вказував, що у розумінні приписів пункту 1 частини першої статті 88 Закону України «Про державну службу» та положень статті 40 КЗпП України звільнення працівника допускається лише після надання роботодавцем пропозицій щодо всіх наявних вакансій на які може претендувати працівник та у разі відмови працівника від запропонованих посад (наприклад постанова від 08.05.2019 у справі №813/2091/16).

В подальшому, редакція статті 87 Закону України «Про державну службу» була змінена іншим Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (№ 117-IX від 19.09.2019) внаслідок чого її зміст мав наступну редакцію:

«Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.».

На цьому фоні попередні норми частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» були як виключені, так і змінені.

Лексичний аналіз вказаної норми, в редакції станом на дату ознайомлення з попередженням про наступне вивільнення, дає підстави дійти висновку, що процедура звільнення складається з двох елементів: 1) попередження про наступне звільнення, 2) видання індивідуального розпорядчого акту про звільнення.

Вказана редакція норми Закону не встановлює обов`язку суб`єкта призначення пропонування будь-яких, в тому числі і рівнозначних посад особі, яка звільняється.

Цей висновок з правозастосування вказаної редакції норми вказаного Закону вже неодноразово висловлювався Верховним Судом у постановах від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20, від 02.06.2022 у справі № 420/3541/20, від 07.07.2022 у справі № 640/9691/20.

Таким чином, суд може констатувати, що процедура звільнення позивача, яка була передбачена до моменту видання відповідного наказу про звільнення особи, була реалізована згідно з Законом України «Про державну службу».

Разом з тим, станом на час звільнення позивача, положення статті 87 Закону України «Про державну службу» знову були змінені, а саме Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» (№ 1285-IX від 23.02.2021, далі - Закон № 1285-ІХ).

Частина третя статті 87 Закону України «Про державну службу» мала наступну редакцію:

«Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.».

Наведена вище редакція частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачає, що пропозиція іншої рівнозначної посади державної служби робиться одночасно з попередженням про звільнення.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що Закон № 1285-ХІ в своїх положеннях не передбачає випадків своєї зворотної дії відносно тих процедур звільнення, які вже мали місце і проводились на підставі та у відповідності попередньої редакції статті 87 Закону (до набрання юридичної сили Законом № 1285-IX від 23.02.2021). Так само Закон № 1285-ХІ не передбачає надання пропозицій іншої роботи при звільненні в іншій спосіб вже після повідомлення про звільнення, яке відбулось раніше до прийняття цього Закону.

Таким чином, процедура пропозиції іншої рівнозначної посади до звільнення позивача не може бути застосована, оскільки вона може бути реалізована лише одночасно з попередженням про звільнення яке вже відбулось.

У відповідності до положень пункту 1 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Враховуючи вище наведене, суд доходить висновку, що Державною фіскальною службою України не було порушено норми статті 87 Закону України «Про державну службу», оскільки на час попередження позивача про наступне вивільнення не було вимог Закону щодо обов`язкової пропозиції інших рівнозначних посад. Так само на момент видання оскаржуваного наказу про звільнення не було правових підстав пропонування інших рівнозначних посад, оскільки це проводиться лише при одночасному попередженні про звільнення. Таке попередження вже відбулось раніше та згідно з Законом України «Про державну службу».

Одночасно суд звертає увагу на положення на абзацу 3 частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції станом на день звільнення позивача.

Він передбачає, що державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади.

Особливість цієї норми полягає в тому, що для її реалізації достатньо довести відсутність можливості запропонувати відповідну посаду. При цьому межі, обставини та інші критерії «відсутності можливості» законом не визначені.

Таким чином, враховуючи те, що позивача було попереджено про звільнення, а на час безпосереднього звільнення неможливо було запропонувати йому іншу рівнозначну посаду, що обумовлено вимогою одночасності попередження і звільнення, яка не може бути застосована до позивача на день його звільнення, то виникли обґрунтовані підстави стверджувати про неможливість запропонувати позивачу відповідну посаду за наведених обставин.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені статтею 87 Закону України «Про державну службу».

Інші доводи та заперечення сторін спору, зокрема щодо належності/неналежності відповідача, залучення співвідповідача, суд не вважає доцільним та необхідним оцінювати, оскільки це не впливає на вищевикладене та мотиви суду і стосується фактично питання виконання судового рішення у разі, якщо б суд дійшов висновку про задоволення позову.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд доходить висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

За наслідком наведеного відсутні підстави для відшкодування судових витрат позивача, включаючи його витрати на правничу допомогу адвоката.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 72-77, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України, Миколаївської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач 1 - Державна фіскальна служба України (04053, місто Київ, Львівська площа, 8; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України: 39292197).

Відповідач 2 - Державна митна служба України (04119, місто Київ, вул. Дегтярівська, 11-г; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України:43115923).

Співвідповідач - Миколаївська митниця (54017, місто Миколаїв, вул. Маріупольська, 57-а; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України: 44017652).

Повний текст рішення складено 09.12.2022.

Суддя О.М. Чудак