Справа № 280/4666/22
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2022-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
08 грудня 2022 року Справа № 280/4666/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Татаринова Д.В., розглянувши за правилами спрощеного, в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до УПРАВЛІННЯ ПОЛІЦІЇ ОХОРОНИ В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ (Україна, 69118, Запорізька обл., місто Запоріжжя, ВУЛИЦЯ ВОДОГРАЙНА, будинок 3, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі позивач) до УПРАВЛІННЯ ПОЛІЦІЇ ОХОРОНИ В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ (далі відповідач), в якому позивач просить суд

- стягнути з Управління поліції охорони в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 403 180 гривень 04 копійки.;

- стягнути з Управління поліції охорони в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 5000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 05 січня 2017 року позивач був звільнений зі служби в Управлінні поліції охорони в Запорізькій області Національної поліції. Розрахунок при звільненні з позивачем проведено 05 січня 2017 року. Проте, вихідна допомога у розмірі 25% від місячного грошового забезпечення позивачу при звільненні виплачена не була. При проведенні остаточного розрахунку після звільнення зі служби в поліції охорони, позивачу була виплачена лише одноразова вихідна допомога за три календарні роки вислуги. Пізніше, позивач змушений був звернутися до Запорізького окружного адміністративного суду з позовною заявою в якій просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача - військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги, як учаснику бойових дій, за кожний повний календарний рік служби при звільненні у розмірі 50% грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 січня 2020 року, а також зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, як учаснику бойових дій, за кожний повний календарний рік служби при звільненні у розмірі 50% грошового забезпечення, станом на день звільнення з військової служби 31 січня 2020 року. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду в позовних вимогах ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі. Також даним рішенням встановлено, що позивач набув право на одноразову допомогу при звільненні та у відповідності до вимог статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей № 2011-XII (далі Закон України № 2011-XII), яка мала бути розрахована у Дніпровському міжрайонному відділі Управління поліції охорони в Запорізькій області. Позивач звернувся з відповідним позовом до відповідача в Запорізький окружний адміністративний суд. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду по справі № 280/2111/21 позовні вимоги щодо стягнення з відповідача одноразової допомоги задоволені в повному обсязі. Виплата (остаточний розрахунок) позивачу була зроблена після набрання вищезазначеним рішенням Запорізького окружного адміністративного суду по справі № 280/2111/21 законної сили. Відтак право позивача на своєчасний розрахунок при звільненні порушене та підлягає захисту шляхом стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку, та стягнення на його користь моральної шкоди. Посилаючись на норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 09 серпня 2022 року відкрито спрощене провадження у справі № 280/4666/22.

Відповідач не погодився із заявленими позовними вимогами, подав відзив на позовну заяву (вх. № 32312 від 22 серпня 2022 року), в якому зазначає, що 13 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою в адміністративній справі № 280/2111/21 про стягнення з Управління охорони поліції в Запорізькій області одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25% за кожний календарний рік служби. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року вказаний позов ОСОБА_1 було задоволено. 06 грудня 2021 року, до набрання законної сили рішенням по справі № 280/2111/21, відповідачем у добровільному порядку ОСОБА_1 виплачено одноразову грошову допомогу. Вказані обставини, на думку відповідача, свідчать про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки з 05 січня 2017 року по 31 грудня 2021 року, оскільки остаточний розрахунок із позивачем було проведено 05 грудня 2021 року. Також, відповідач акцентує увагу суду на тому, що правовідносини щодо виплати одноразової грошової допомоги після звільнення зі служби в поліції регулюються правовими нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з урахуванням якого одноразова грошова допомога при звільнені не має характеру винагороди за виконану працю та не є складовою грошового забезпечення позивача. З огляду на те, що одноразова грошова допомога не є складовою грошового забезпечення, її не можна ототожнювати із коштами, що належать звільненому працівнику у вигляді його грошового забезпечення та повинна виплачуватись у день звільнення. Саме тому, до несвоєчасної виплати такої одноразової грошової допомоги не можуть застосовуватись наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю. Окрім того, відповідач акцентує увагу суду на тому, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені проведено неправильно.

07 вересня 2022 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення відповідача, у яких представник відповідача зазначає, що проведення середнього заробітку слід здійснювати виходячи із приписів Порядку № 260. При розрахунку суми середньою заробітку слід брати до уваги не кількість робочих днів, як це передбачено Порядком № 100, а кількість календарних днів, як це визначено Порядком № 260. Відповідно до довідки про доходи № 104 від 17 серпня 2022 року розмір доходів позивача за два останні місяці служби перед звільненням для обрахунку середньомісячного доходу становив 12 467,68 грн. (6 001,18 грн. у листопаді 2016 року та 6 466,50 грн.). Кількість календарних днів служби позивача у листопаді-грудні 2016 становила 61 день. Відтак, середньоденний заробіток позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 204,38 грн. (12 467,638 грн. /61 день). Період за час затримки розрахунку при звільненні по день повного фактичного розрахунку, а саме з 06 січня 2017 року по 05 січня 2021 року (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні) становить 1 795 днів. Отже, надані позивачем вихідні дані явно різняться від фактичних, а тому наданий ОСОБА_1 розрахунок зроблений арифметично не вірно.

07 жовтня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що при проведенні розрахунків позивач посилається на норми КЗпП України та Постанови КМУ № 100, оскільки саме цими нормами регламентуються виниклі спірні правовідносини. Постанова КМУ має вищу юридичну силу аніж Положення на яке посилається відповідач. Посилання відповідача на рішення судів не повинно бути прийнято до уваги оскільки, ані Львівський окружний адміністративний суд, ані Третій адміністративний апеляційний суд не наділені повноваженнями щодо викладення правових висновків стосовно застосування норм права, цим правом наділений лише Верховний Суд. Також, відповідь на відзив містить клопотання позивача про поновлення процесуального строку звернення до суду із позовною заявою в адміністративній справі № 280/4666/22.

Позивачем пред`явлено вимогу, яка згідно пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України належить до справ незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 КАС України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд звертає увагу на наступне.

У період з 27 грудня 1995 року по 05 січня 2017 року ОСОБА_1 проходив службу спочатку в органах внутрішніх справ, а потім в Національній поліції України.

Наказом в.о. обов`язки Управління поліції охорони в Запорізькій області Грінчук О.В. від 05 січня 2017 року № 3/ос ОСОБА_1 звільнено з посади старшого сержанта поліції поліцейського взводу реагування Дніпровського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Запорізькій області на підставі пункту 7 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Розрахунок при звільненні з позивачем проведено 05 січня 2017 року.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом в адміністративній справі № 280/2111/21 в якому просив суд стягнути з Управління поліції охорони в Запорізькій області на користь позивача одноразову грошову допомогу у сумі 35 565, 75 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року по справі № 280/2111/21, яке набрало законної сили 24 грудня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Також, вказаним рішенням суду встановлено, що позивач станом на дату звільнення з Управління поліції охорони в Запорізькій області набув право на отримання одноразової грошової допомоги, яка має разовий характер, у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки станом на дату звільнення мав стаж роботи в Національній поліції, що перевищував 10 річну вислугу.

06 грудня 2021 року Управлінням поліції охорони в Запорізькій області ОСОБА_1 виплачено одноразову грошову допомогу у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями №№ 8118, 8119 від 06 грудня 2021 року, копії яких містяться в матеріалах справи.

Вважаючи, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у серпні 2022 року звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними мотивами.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, нормами КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Судом установлено, що на момент звільнення із позивачем не проведено остаточного розрахунку, а саме не виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, право на виплату якої мін мав станом на дату звільнення, оскільки станом на дату звільнення мав стаж роботи в Національній поліції, що перевищував 10 річну вислугу.

Разом із тим, як вже зазначалося вище, остаточний розрахунок здійснено із позивачем 05 січня 2017 року.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Відтак, суд вважає, що відповідачем вчинено триваюче правопорушення щодо не здійснення остаточного та повного розрахунку з ОСОБА_1 , а тому у позивача наявне право на застосування положень статті 117 КЗпП України в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Суд зазначає, що період затримки в даному випадку складає календарних 1795 днів (з 06 січня 2017 року по 05 грудня 2021 року).

Обчислення середнього заробітку слід проводити відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08 грудня 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середнього заробітної плати» (надалі за текстом - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Матеріалами справи, а саме довідкою відповідача від 17 серпня 2022 року № 104 підтверджується, що розмір доходів позивача за два останні місяці служби перед звільненням для обрахунку середньомісячного доходу становив 12 467,68 грн. (6 001,18 грн. у листопаді 2016 року та 6 466,50 грн., у грудні 2016 року).

Кількість календарних днів служби позивача у листопаді-грудні 2016 становила 61 день, а робочих 44.

Відтак, з урахуванням Порядку № 100, середньоденний заробіток позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 204,39 грн. (12 467,68 грн. /61 день).

Аналогічну інформацію щодо розміру середньоденного заробітку містить довідка про доходи позивача від 17 серпня 2022 року № 104 надана відповідачем до суду разом із відзивом на позов.

Отже, виходячи із розрахунку 204,39 грн. х 1795 календарних днів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має складати 366 880,05 грн.

Разом із тим, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладені висновки, відповідно до яких з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того, в указаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Обчислюючи вказану суму, суд виходив із того, що належний ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 366 880,05 грн. складає 9,7% належних при звільненні сум заробітної плати. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 січня 2017 року по 05 грудня 2021 року включно становить у розмірі 344 987,77 грн. (35 565,75 грн. х 9,7%).

Але, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, та враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, враховуючи звернення позивача до суду з вимогою щодо стягнення грошової допомоги в сумі 35 565,75 грн. лише в березні 2021 року, а з позовної заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у серпні 2022 року (з спливом більше 4 років з дати звільнення), суд вважає за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі не менше недоплаченої суми - 35 565,75 грн.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у сумі 5000 гривень суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, в обґрунтування заявленої позовної вимоги позивач зазначає про те, що затримка в проведенні остаточного розрахунку з 05 січня 2017 року по 31 грудня 2021 року викликала в позивача постійний стрес, оскільки він не міг належним чином утримувати свою родину, повинен був відмовляти собі у певних життєвих звичках. Тобто наявні зміни у звичайному ритмі життя.

В той же час, про згідно мотивувальної частини позовної заяви про той факт, що станом на дату звільнення позивач набув право на одержання грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби позивач дізнався у 2020 році, коли звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом про військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, як учаснику бойових дій, за кожний повний календарний рік служби при звільненні у розмірі 50% грошового забезпечення, станом на день звільнення з військової служби 31 січня 2020 року.

Вищезазначене спростовує доводи позивача з приводу того, що затримка в проведенні остаточного розрахунку з 05 січня 2017 року по 31 грудня 2021 року викликала в нього постійний стрес, та неможливість належним чином утримувати свою родину, оскільки про існування у нього права на одержання грошової допомоги у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби станом на дату звільнення позивач дізнався наприкінці 2020 року, тобто, незадовго до звернення до суду із позовом в адміністративній справі № 280/4666/22.

Окрім того, до позовної заяви позивачем додано довідки, згідно яких у період з 23 листопада 2018 року по 14 січня 2019 року, безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, а наразі проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України.

Таким чином, у період з 2018 року і по теперішній час позивач мав та має засоби для існування та утримання своє родини.

Суд зазначає, що позивачем під час розгляду справи не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

З приводу доводів відповідача відносно того, що позивач не може бути звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки звернувся до суду із позовом не за захистом права з приводу одержання пільг, перелік яких визначено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 13 частини 1 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільненні учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах пов`язаних з порушенням їх прав.

Пункт 13 частини 1 Закону України «Про судовий збір» передбачає наявність у позивача при зверненні до суду із позовом статусу учасника бойових дій, постраждалого учасника Революції Гідності або Героя України. При цьому, вказаний пункт не містить ані вичерпного переліку прав, за захистом яких позивач має право звернутись до суду на безоплатній основі, ані відсилки на Закон України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який містить вичерпний перелік гарантій ветеранів війни, до яких, належать, учасники бойових дій.

Вказані обставини спростовують доводи відповідача з приводу необхідності сплати судового збору за звернення до суду із позовом в адміністративній справі № 280/4666/22.

З приводу доводів відповідача стосовно пропущення позивачем строків звернення до суду із позовом в адміністративній справі № 280/4666/22 суд зазначає наступне.

Спір в адміністративній справі виник з приводу проходження та звільнення з публічної служби.

Відповідно до абзацу 2 статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Вказані положення набрали чинності 19 липня 2022 року.

В той же час, враховуючи дату проведення остаточного розрахунку (06 грудня 2021 року) спірні правовідносини в адміністративній справі № 280/4666/22 виникли з приводу несвоєчасного розрахунку при звільненні виникли у грудні 2021 року, тобто, до набрання чинності новою редакцією статті 233 КЗпП України.

Абзацом 2 статті 233 КЗпП України у редакції, чинній станом на 06 грудня 2021 року передбачалось, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, враховуючи дату проведення остаточного розрахунку, а також той факт, що позивач не зволікав із зверненням до суду із позовом після набранням чинності статті 233 КЗпП України, до спірних правовідносин в адміністративній справі № 280/4666/22 не може бути застосована нова редакція статті 233 КЗпП України, яка передбачає місячний строк звернення до суду із позовами щодо проходження/звільнення з публічної служби, та трьох місячний строк для позовів у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

Відтак, позивачем не пропущено строк звернення до суду із позовом в адміністративній справі № 280/4666/22.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги частково знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є частково обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення позову.

Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а тому питання розподілу судових витрат в частині сплати судового збору судом не вирішується.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2.Стягнути з Управління поліції охорони в Запорізькій області (Україна, 69118, Запорізька обл., місто Запоріжжя, ВУЛИЦЯ ВОДОГРАЙНА, будинок 3, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 35 565,75 грн.

3.У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення складено та підписано 08 грудня 2022 року.

Суддя Д.В. Татаринов