Справа № 640/8891/20
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року м. Київ № 640/8891/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Клименчук Н.М., суддів Костенко Д.А., Мамедова Ю.Т., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Адвокатського об`єднання "Неофеліс Ло Груп" до Кабінету Міністрів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерство охорони здоров`я України про визнання нечинним нормативно-правового акта

ВСТАНОВИВ:

Адвокатське об`єднання "Неофеліс Ло Груп" (далі - Позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Кабінету Міністрів України (далі - Відповідач), у якій просить суд визнати протиправною і нечинною постанову Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вказана Постанова № 211 порушує права і свободи громадян України, фізичних та юридичних осіб, (зокрема АО «НЕОФЕЛІС ЛО ГРУП») та прийнята з порушенням порядку прийняття нормативних актів Кабінетом Міністрів України, не відповідає Конституції України та іншим нормативно-правовим актам чинного законодавства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2020 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідач стверджує про неможливість визнання оскаржуваної постанови неконституційною в порядку адміністративного судочинства, про правомірність встановлення обмежувальних заходів та відповідність постанови положенням законів України та чинним нормативно-правовим актам. Також представник відповідача вказує на відсутність порушеного права позивачів, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Міністерство охорони здоров`я України.

Третя особа у наданих поясненнях посилається на правомірність спірної постанови, запроваджених нею обмежувальних заходів, а також стверджує про відсутність у позивачів порушених спірним актом прав, з огляду на що просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В судовому засіданні 23.02.2022 постановлено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено наступне.

Кабінет Міністрів України 11.03.2020 прийняв постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (далі - Постанова № 211), згідно якої, відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінет Міністрів України постановляє:

1. Установити з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин, заборонивши:

відвідування закладів освіти її здобувачами;

проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволяється проводити без участі глядачів (уболівальників).

2. Міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, обласним, Київській міській державним адміністраціям разом з органами місцевого самоврядування забезпечити:

організацію виконання та контроль за дотриманням на відповідній території вимог цієї постанови, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів;

подання щодня Міністерству охорони здоров`я інформації про здійснення заходів щодо запобігання поширенню коронавірусу COVID-19 для її узагальнення та інформування Кабінету Міністрів України.

В подальшому, постановами Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215, від 20.03.2020 № 242, від 25.03.2020 № 239, від 29.03.2020 № 241, від 02.04.2020 № 255, від 08.04.2020 № 262, від 15.04.2020 № 284, від 22.04.2020 № 291, від 29.04.2020 № 313, від 04.05.2020 № 332, від 04.05.2020 № 343, від 14.05.2020 № 377, від 20.05.2020 № 392 внесено зміни та доповнення до Постанови № 211, у тому числі її викладено у новій редакції.

Не погоджуючись з введенням карантину на території України та прийняттям Постанови № 211, в редакції від 02.04.2020, Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначав, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Для оскарження нормативно-правових актів суб`єктів владних повноважень закон передбачає особливий порядок адміністративного провадження, який встановлено статтею 264 КАС України.

Відповідно змісту частини першої цієї статті, такий порядок поширюється на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим; законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 264 КАС України передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відтак, зазначена норма виділяє два види суб`єктів, які можуть звернутися до суду з вимогою про скасування нормативно-правового акту, а саме: суб`єкт, щодо якого застосовано оскаржуваний акт та особа, яка є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Суд зазначає, що оскільки коло обмежень, введених спірною постановою є досить широким та зачіпає велике коло сфер життя, то наявні підстави стверджувати, що станом на час звернення позивача з даним позовом, останній однозначно є суб`єктами правовідносин, у яких застосовано, або буде застосовано спірний акт Кабінету Міністрів України.

Суд вказує, що доводи позивача не є абстрактними та містять достатнє обґрунтування впливу оскаржуваних положень Постанови № 211 на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи та інтереси осіб, що свідчить про наявність предмета захисту у суді, адже позивачем вказано, які права, на його думку, можуть бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що свідчить про наявність права останнього на звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Поряд з наведеним, суд також звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 264 КАС України, нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом усього строку їх чинності.

Зі змісту положень вказаної статті вбачається, що оскарженню підлягають чинні нормативно-правові акти, а звідси - не підлягають оскарженню нормативно-правові акти, які втратили чинність.

Враховуючи положення пункту "б" частини першої статті 238, частини третьої статті 264, частини другої статті 265 КАС України, суд вважає, що право позивачів на розгляд його позову по суті та оцінка правомірності нормативно-правового акта, чинного на момент звернення з позовом, охоплює безумовний обов`язок суду оцінити мотиви такого позову та, відповідно, оскаржуваний нормативно-правовий акт на предмет його відповідності статті 2 КАС України.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач, звернувшись з адміністративним позовом в квітні 2020 року, оскаржував чинну, на той час постанову Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Позивач, в якості підстави позову вказує на порушення процедури введення карантину та прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", у зв`язку з чим суд зазначає наступне.

Порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення".

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція стосовно істотності процедурних порушень викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі №813/1790/18.

З огляду на викладене, суд звертає увагу на те, що позивачем не доведено факт допущення істотних та значимих порушень суб`єктом владних повноважень процедури прийняття оскаржуваної постанови, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду Кабінетом Міністрів України питання про вжиття заходів з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та прийняття постанови від 11.03.2020 № 211.

Стосовно доводів позивача про те, що здійснюючи оскаржувані дії та приймаючи оскаржувану постанову, Кабінет Міністрів України перебрав на себе повноваження Верховної Ради України, суд вказує наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України у сферах соціальної політики, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій забезпечує проведення державної політики у сферах охорони здоров`я, санітарно-епідемічного благополуччя, охорони материнства та дитинства, освіти, фізичної культури і доступність для громадян послуг медичних, освітніх та фізкультурно-оздоровчих закладів.

Згідно із статтею 4 Кодексу цивільного захисту України (далі - КЦЗ України) цивільний захист - це функція держави, спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 338-р "Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації" з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до статті 14 та частини другої статті 78 КЦЗ України установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 24 квітня 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 6 КЦЗ України цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про основи національної безпеки України", суб`єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України.

Частиною третьої вказаної вище статті встановлено, що для координації діяльності центральних і місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, пов`язаної з техногенно-екологічною безпекою, захистом населення і територій, запобіганням і реагуванням на надзвичайні ситуації, зокрема, Кабінетом Міністрів України утворюється Державна комісія з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій.

Згідно із статтею 7 КЦЗ України цивільний захист здійснюється за такими основними принципами:

- гарантування та забезпечення державою конституційних прав громадян на захист життя, здоров`я та власності;

- пріоритетності завдань, спрямованих на рятування життя та збереження здоров`я громадян.

Таким чином, в умовах надзвичайної ситуації Кабінет Міністрів України, нарівні з іншими центральними органами виконавчої влади діяли з метою виконання функцій та здійснення повноважень, покладених чинними нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну комісію з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів У країни від 26.01.2015 № 18 (далі - Постанова № 18) Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій (далі - Державна комісія) є постійно діючим органом, який забезпечує координацію діяльності центральних і місцевих органів виконавчої влади, пов`язаної із забезпеченням техногенно-екологічної безпеки, захисту населення і територій від наслідків надзвичайних ситуацій, організаційних заходів протидії терористичній діяльності та воєнній загрозі, запобігання виникненню надзвичайних ситуацій і реагування на них.

Пунктом 4 вищевказаного Положення врегульовано, що Державна комісія відповідно до покладених на неї завдань у режимі повсякденної діяльності, зокрема, готує і подає Кабінетові Міністрів України пропозиції щодо визначення прав і обов`язків у сфері техногенно-екологічної безпеки центральних і місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій.

Так, пунктами 3 та 9 Положення про Державну комісію з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій закріплено, що її рішення, прийняті в межах повноважень є обов`язковими для виконання центральними і місцевими органами виконавчої влади.

Тобто, приймаючи оскаржувану Постанову №211, Кабінетом Міністрів України вжито відповідні заходи реагування, з урахуванням рішення Державної комісії від 10.03.2020, як уповноваженого органу.

Відповідно до статті 29 Закону № 1645-ІІІ карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України.

Головним розробником оскаржуваних постанов є Міністерство охорони здоров`я України, яке є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Водночас, станом на дату прийняття рішення про встановлення карантину Головний державний санітарний лікар України є заступником Міністра охорони здоров`я України (головного розробника оскаржуваних нормативно-правових актів).

Крім того, відповідно до додатку до постанови Уряду від 26.01.2015 № 18, заступник Міністра охорони здоров`я - головний державний санітарний лікар України входить до складу Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій (з правом порушувати перед комісією питання, пропозиції проектів рішень та безпосередньої участі в обговорення та прийнятті рішень в межах власної компетенції), з урахуванням рішення якої й прийнято Постанову №211.

Відтак, заступник Міністра охорони здоров`я України - Головний державний санітарний лікар України, як посадова особа міністерства, брав безпосередню участь у порушенні перед Урядом питання про встановлення карантину та розробці оскаржуваного нормативно-правового акту, що спростовує доводи позивачів стосовно відсутності ініціативи Головного державного санітарного лікаря України з приводу введення карантину.

З огляду на це суд вважає необґрунтованим висновок позивача стосовно порушення процедури введення карантину та перебирання відповідачем на себе функцій інших державних органів.

Щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 у справі № 10-р/2020, то частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

Суд звертає увагу на те, що доводи позивача, які зводяться до аналізу положень оскаржуваної постанови відносно норм Конституції України, не належать до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно до частини першої статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Статтею 150 Конституції України визначено повноваження Конституційного Суду України, до яких, зокрема, належить вирішення питань про відповідність Конституції У країни (конституційність) актів Кабінету Міністрів У країни.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Статтею 1 Закону України "Про Конституційний Суд України" встановлено, що Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції У країни.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про Конституційний Суд України" до повноважень Суду належить: вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Згідно з статтею 84 Закону України "Про Конституційний Суд України" Велика палата Конституційного Суду України ухвалює рішення за результатами розгляду справ за конституційними поданнями щодо конституційності законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим та щодо офіційного тлумачення Конституції України, а також за результатами розгляду справ за конституційними скаргами у разі відмови Сенату в розгляді справи за конституційною скаргою на розсуд Великої палати.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що невідповідність актів Кабінету Міністрів України положенням Конституції України може бути підставою для прийняття виключно Конституційним Судом України рішення щодо їх неконституційності, що свідчить про відсутність у адміністративного суду повноважень для оцінки спірної постанови на відповідність вимогам Конституції України у порядку адміністративного судочинства.

В частині доводів позивача, які стосуються того, що введені відповідачем обмеження і заборони не мають належного наукового чи іншого адекватного обґрунтування, та не направлені на досягнення легітимної мети охорони життя та здоров`я людей, суд зазначає, що згідно з положеннями частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, питання перевищення максимального допустимого рівня захворюваності та доцільність введення карантинних заходів відносяться до компетенції спеціально уповноважених органів виконавчої влади, зокрема Міністерства охорони здоров`я та Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій, які володіли достатніми знаннями та необхідним обсягом інформації щодо стану епідеміологічної ситуації в країні, а відтак могли дати відповідну оцінку щодо наявності підстав для введення карантину та вжиття обмежувальних заходів. Відтак, зазначені питання виходять за межі розгляду адміністративного суду, а оцінка обґрунтованості таких тверджень судом не дається.

В частині тверджень позивача про порушення його конституційних прав та свобод, суд зазначає, що частиною четвертою статті 29 Закону № 1645-ІІІ встановлено, що у рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Положеннями статей 8-11 Конвенції про захист прав та основоположних свобод дозволяється втручання в основні права там, де це є "необхідним у демократичному суспільстві для захисту здоров`я".

Згідно Сіракузьких принципів тлумачення обмежень і відступів від положень Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, схвалених економічною та соціальною радою Організації Об`єднаних Націй у 1985 році "прагнення захистити здоров`я населення може служити підставою для обмеження певних прав, якщо державі необхідно вжити заходів щодо усунення серйозної загрози здоров`ю населення або окремих осіб. Ці заходи можуть бути спрямовані безпосередньо на запобігання захворювання або загрози фізичному здоров`ю або на забезпечення догляду за хворими або постраждалими. Держава-учасниця може вживати заходів, що відступають від своїх зобов`язань, у випадках виняткової і дійсної або неминучої небезпеки, яка загрожує життю нації, яка зачіпає все населення і або всю, або частину території держави, а також становить небезпеку для фізичного здоров`я населення".

Поряд з наведеним, 07.04.2020 Генеральним секретарем Ради Європи розісланий 47 державам-членам Ради Європи відповідний Інструментарій для країн-членів з питань дотримання права людини, демократії та верховенства права в період кризи, викликаної СОVID-19, відповідно до якого:

- заходи, прийняті державами-членами, можуть бути виправдані на основі звичайних положень Європейської конвенції про права людини щодо охорони здоров`я, заходи виключного характеру можуть вимагати відхилення від норм та зобов`язань держав за Конвенцією;

- законодавчий орган може прийняти спеціально розроблені закони про надзвичайні ситуації для вирішення поточної кризи, яка виходить за рамки вже існуючих правових норм;

- під час надзвичайної ситуації уряди можуть отримати загальні повноваження видавати акти, що мають силу закону. Це прийнятно за умови, що ці загальні повноваження мають обмежений термін;

- органи виконавчої влади повинні мати можливість діяти швидко та ефективно. Це може передбачати простішу процедуру прийняття рішень та полегшення деяких перевірок і противаг;

- безпрецедентні заходи, вжиті у відповідь на COVID-19, можуть вплинути на спроможність держави гарантувати право на свободу та безпеку та змінюють регулярне функціонування судової системи

- стаття 5.1 (е) визначає, що запобігання поширенню інфекційних захворювань є однією з підстав, за якими особа може бути позбавлена права на свободу пересування.

Так, у рішенні у справі "Василева проти Болгарії" (Vasileva v. Bulgaria, рішення від 17.03.2016, заява № 23796/10, пункти 63-69) Європейський суд вказав: "Зараз вже чітко встановлено, що хоча право на здоров`я не належить до прав, гарантованих Конвенцією або Протоколами до неї (.,.), Високі Договірні Сторони мають, паралельно зі своїми позитивними зобов`язаннями, передбаченими статтею 2 Конвенції, позитивні зобов`язання за статтею 8 Конвенції. У той же час, Високі Договірні Сторони мають певну свободу розсуду при виборі способів виконання своїх позитивних зобов`язань за Конвенцією". Крім того, держави, імплементуючи свої позитивні зобов`язання, мають певні межі розсуду. Межі розсуду будуть ширшими тоді, коли держава має забезпечити рівновагу між конкуруючими приватними і суспільними інтересами або закріпленими Конвенцією правами. Також слід враховувати необхідність прийняття оперативних рішень, які повинна приймати держава з позиції пріоритетів та наявних в неї ресурсів, коли стикається з ризиками для життя та фізичної недоторканності осіб (див., наприклад, рішення у справі "Осман проти Сполученого Королівства" (Osman v. UnitedKingdom) від 28.10.1998, заява № 23452/94).

При вирішенні даної справи суд враховує, що існуюча практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що для кожної Договірної Держави, відповідальної за "життя [своєї] нації", належить визначити, чи загрожує цьому житло "надзвичайна ситуація у суспільстві", і якщо так, то як далеко потрібно пройти, намагаючись подолати надзвичайну ситуацію - усі обмежувальні заходи - незалежно від того, чи засновані вони на відступі від зобов`язань - повинні завжди мати правову основу, яка включає дотримання відповідних конституційних гарантій та вимог відповідної держави-члена (рішення у справі "Мехмет Хасан Алтан проти Туреччини" (MehmetHasanAltan v. Turkey), заява № 13237/17, 20 березня 2018 року).

Поряд з цим, позивачем не доведено дійсно істотних порушень та шкоди, нанесеної його правам та інтересам внаслідок запровадження карантинних обмежень та прийняття постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020, оскільки твердження позовної заяви ґрунтуються лише на тому, що позивач наділений відповідним обсягом конституційних прав, які зазнали обмежень. Натомість аргументованих та конкретних доводів стосовно того, яким чином вищезгадані обмеження негативно вплинули на життєдіяльність позивача, та які саме негативні наслідки настали в результаті їх запровадження, останнім не вказано. Окрім того, позивачем не спростовано ту обставину, що оскаржувані ним обмеження були необхідними в демократичному суспільстві і, таким чином, пропорційними переслідуваній законній меті, яка переслідувала захист життя та здоров`я населення України.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Головуючий суддя Клименчук Н.М.

Судді Костенко Д.А.

Мамедова Ю.Т.