Справа № 460/16573/21
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2022-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

08 грудня 2022 року м. Рівне №460/16573/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. Щербакова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доУправління ДМС у Волинській області
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ №125 від 26.11.2021 року Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі УДМС) про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача визнати Дагдевірена Онура, громадянина Турецької Республіки, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином Турецької Республіки, є представником тюркських меншинств. Через відмінності у віросповіданні, побуті, культурі піддавався знущанням. В пошуках прихистку прибув на територію України та звернувся до УДМСУ у Волинській області із заявою про надання йому статусу біженця. Проте, 26.11.2021 суб`єктом владних повноважень прийняте рішення (наказ) №125, яким фактично відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Прийняте відповідачем рішення позивач вважає протиправним, прийнятим всупереч нормам законодавства України та таким, що порушує його права та інтереси, оскільки відмовляючи в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем не вивчалась особа, стосовно якої складався процесуальний документ, не було досліджено питання актуальності ситуації у країні його походження стосовно небезпеки перебування та побоювання систематичного порушення прав людини, що є порушенням Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосуються статусу біженців) (1992) та постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16.03.1012.

Крім того, позивач зазначає, що при вирішенні питання про надання йому статусу біженця у повній мірі не мала можливості надати з приводу того, що у випадку прийняття міграційним органом негативного рішення щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виникне обов`язок повернення до країни походження, в якій існують обставини, які унеможливлюють його безпечне проживання. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 13.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечив та зазначив, що із матеріалів особової справи позивача слідує, що останній за жодною із конвенційних ознак на своїй батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами останнього не підтверджуються, а інформаційні матеріали справи носять здебільшого загальний характер і не підтверджують існування умов для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також відповідач звертає увагу на те, що твердження позивача про небезпеку повернення до країни постійного проживання не підтверджуються жодними доказами. Вказане вище на думку відповідача дає підстави вважати, що заявник відноситься до категорії економічних мігрантів, тобто осіб, які добровільно залишають свою країну, у пошуках кращого життя маючи на меті оселитись в іншому місці, а їхні дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Відтак, у позивача відсутні підстави для набуття додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»

З огляду на встановлені фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, УДМСУ у Волинській області вважає, що рішення, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Стамбул, є громадянином Турецької Республіки, за національністю курт, має малолітню доньку.

Країну походження залишив у листопаді 2020 року. У лютому 2021 повернувся в Туречиину.

В травні 2021 року повторно прибув в України, зокрема м.Рівне з метою працевлаштування.

Зі змісту рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 23.09.2021 Рівненського МВ УДМС в Рівненській області, судом встановлено, що відповідно до ст.203 КпАП України, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, застосоване адміністративне стягнення та зобов`язано покинути територію України до 22.10.2021.

Рішення міграційного органу позивач не виконав, територію України не покинув.

Із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2 звернувся лише 08.11.2021 року, у якій вказала, що не може повернутися у Турецьку Республіку через побоювання за життя.

26.11.2021 року УДМС України у Волинській області прийнято наказ №125, яким відмовлено ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі висновку про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, як потребує додаткового захисту, у якому вказано про відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закон № 3671-VI).

ОСОБА_2 не погодився із вказаним рішенням та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон № 3671-VI.

Частиною 4 статті 8 цього Закону визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно до вимог частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до вимог пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI визначено, що додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця додатково підтверджується міжнародно-правовими документами.

Так, згідно із Конвенцією про статус біженців 1951 року та статтею 1 Закону № 3671-VI поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до вимог пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

При цьому суд зазначає, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Приписами частини 7 статті 7 Закону № 3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, на переконання суду, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Окрім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить такі фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання:

реальна спроба обґрунтувати заяву;

надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Водночас суд звертає увагу на те, що Дагдевірен Онур не перебуває у жодній військовій, релігійній, громадській організації. До заяви, що подана до міграційного органу, не надав будь-яких документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, жодних доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Туреччини. Позивач також не вказав, чим можуть бути підтвердженні обставини ймовірної небезпеки для на нього у випадку повернення до країни громадянської належності, де проживають його батьки, сестра, брат, донька.

Таким чином, докази на підтвердження реальних побоювань Дагдевірена Онура за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, як і докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до міграційного органу при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Приписами частини 5 статті 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

При цьому суд акцентує увагу на тому, що позивач прибув в Україну з метою працевлаштування, тривалий час проживав в Україні, на тривалий час (понад 6 місяців) залишав її територію з метою поїздок у Турецької республіки, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся до органу міграційної служби лише 08.11.2021 року, тобто майже через 6 місяців після повторного повернення для легального перебування в Україні.

Відтак, суд вважає, що позивач порушив вимоги частини 5 статті 5 Закону № 3671-VI без наведення будь-яких поважних причин, які б підтверджували наявність реальних перешкод для своєчасного звернення до органу міграційної служби. Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що таке звернення до УДМС із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Щодо додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого.

Проте, у даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності.

Заявлена позивачем у заяві, під час анкетування та співбесіди інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Туреччині особисто його за політичною, релігійною чи іншими ознаками, яка може бути об`єктивно перевіреною.

Окрім того, позивачем взагалі не надано доказів того, що він підпадав під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що він змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, ним не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З урахуванням наведеного суд вважає, що звернення позивача є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивача, згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі встановлених фактичних обставин та приписів чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення, яким Дагдевірену Онуру відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Підстави для застосування положень ст.139 КАС відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 08 грудня 2022 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

Відповідач: Управління ДМС у Волинській області (вул. Градний узвіз, 4,м. Луцьк,Волинська область,43000, )

Суддя В.В. Щербаков