Справа № 160/17162/22
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2022-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілія Анатоліївна про визнання протиправною та скасування постанови,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілія Анатоліївна про визнання протиправною та скасування постанови відповідача від 01.04.2019 року ВП № 58760147.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю оскарженої постанови, яка на думку позивача, прийнята відповідачем за відсутності на це правових підстав. Зазначає, що основна винагорода приватного виконавця за виконавчим документом майнового характеру стягується у відсотковому співвідношення до частки виконання такого. Тому, оскільки будь-яких коштів в примусовому порядку не стягнуто, відсутні підстави для стягнення основної винагороди приватного виконавця.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників процесу. Тією ж ухвалою суду запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.
Відповідач скористався наданим правом та надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому указав про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на їх необгрунтованість. Зазначає, що прийняття одночасно з відкриттям виконавчого провадження постанови про стягнення основної винагороди є законодавчо встановленою вимогою та відповідно обов`язком приватного виконавця. Разом з цим, сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідком фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання виконавчого документа взагалі. Відповідач підкреслює, у спірному випадку, після повернення виконавчого документа, не вчиняв заходів з приводу примусового виконання постанови про стягнення основної винагороди та виділення її в окреме провадження, позаяк строк пред`явлення цієї постанови станом на момент звернення позивача із цією позовною заявою, вже сплинув.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено, що на примусовому виконанні у відповідача перебував виконавчий документ, а саме: виконавчий лист від 29.09.2015 року про стягнення боргу у розмірі 2042941,47, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 58760147 (постанові від 01.04.2019 року) та одночасно з цим прийнято постанову від 01.04.2019 року ВП № 58760147 про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 204294,15 грн.. Боржником за цим виконавчим провадження виступав позивач.
Ураховуючи відсутність у позивача майна, на які можливо було звернути стягнення, постановою від 26.12.2019 року ВП № 58760147 означений виконавчий документ повернуто стягувачу (АТ «Укрсоцбанк»).
Предметом спору у цій справі є постанова відповідача від 01.04.2019 року ВП № 58760147, яка на думку позивача прийнята відповідачем за відсутності на це законодавчо визначених підстав, адже фактично виконання виконавчого документа не відбулась.
При вирішені спору суд виходить із того, що відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII у редакцій на момент виникнення спірних правовідносин) примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Приписами статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (частина шоста статті 26 Закону № 1404-VIII).
Особливості стягнення винагороди приватного виконавця визначені статтею 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII (далі - Закон № 1403-VIII у редакцій на момент виникнення спірних правовідносин).
За вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода (частина перша статті 31 Закону № 1403-VIII).
Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової (частина друга статті 31 Закону № 1403-VIII).
Згідно із частиною третьою статті 31 Закону № 1403-VIII, основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:
1)фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;
2)відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закону № 1403-VIII).
Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону № 1403-VIII, в редакції Закону № 2475-VIII від 03.07.2018, приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Аналіз наведених норм у контексті спірних правовідносин свідчить про те, що прийняття постанови про стягнення основної винагороди одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця, встановленим частиною сьомою статті 31 Закону № 1403-VIII.
Прийняття цієї постанови є безумовною виконавчою дією, яку здійснює приватний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Таким чином, законодавець встановив обов`язкове прийняття постанови про стягнення основної винагороди одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (як прийняття акта індивідуальної дії), та встановив умови за яких здійснюється безпосередньо стягнення основної винагороди (як реалізація акта індивідуальної дії).
Слід також зазначити, що підстави для стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежать від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.
У той же час, сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.
У розглянутому випадку, оскаржена у цій справі постанова прийнята відповідачем одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження. Відповідно, прийняття такої постанови свідчить про те, що відповідачем виконані вимоги частини сьомої статті 31 Закону № 1403-VIII, що спростовує доводи позивача у цій частині.
Посилання ж позивача на судову практику суду касаційної інстанції є недоречними, адже вона не може вважатися релевантною до спірних правовідносин, позаяк стосується зовсім іншої стадії виконавчого породження, коли постанова про стягнення основної винагороди пред`являлася до примусового виконання та виводилася в окреме виконавче провадження.
Лише у тому випадку, коли постанова про стягнення основної винагороди виводилася в окреме виконавче провадження, дослідженню підлягають ті обставини про які позивач зазначає у позовній заяві, у тому числі, чи має право виконавець на винагороду за відсутності доказів фактичного виконання вимог виконавчого документу.
Матеріали справи про настання таких подій не свідчать. Більш того, як зазначив сам відповідач, станом на момент звернення до суду із цим позовом, строк пред`явлення спірної постанови до виконання сплинув.
За викладених обставин, доводи позивача щодо протиправності оскарженої постанови не знайшли підтвердження, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

Рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна