Справа № 380/3644/20
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2022-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року

м. Київ

справа №380/3644/20

адміністративне провадження № К/9901/19893/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Губської О.А.,

суддів: Калашнікової О.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження як суд касаційної інстанції без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу

за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: в.о. начальника Львівської митниці ДФС, голова Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Антоняк Роман Михайлович про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Галицької митниці Держмитслужби

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року, прийняте у складі судді Братичак У.В.,

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року, ухвалену у складі колегії суддів: Судової-Хомюк Н. М. (головуючий), Сеник Р.П., Хобор Р.Б.,

додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року, прийняте у складі судді Братичак У.В.,

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року, ухвалену у складі колегії суддів: Судової-Хомюк Н. М. (головуючий), Сеник Р.П., Хобор Р.Б.,

додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року , ухвалену у складі колегії суддів: Судової-Хомюк Н. М. (головуючий), Сеник Р.П., Хобор Р.Б.,

ВСТАНОВИВ:

І. Суть спору

1. ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: в.о. начальника Львівської митниці ДФС, голова Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Антоняк Роман Михайлович, у якому просив:

1.1. визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС за підписом в.о. начальника Львівської митниці ДФС, голови Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романа Антоняка від 17.04.2020 № 212-о "Про звільнення ОСОБА_1 ";

1.2. поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста "Рава-Руська" Львівської митниці ДФС;

1.3. стягнути з Львівської митниці ДФСи на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 квітня 2020 року по день поновлення на посаді;

1.4. визнати протиправною бездіяльність Львівської митниці ДФС щодо невжиття заходів з забезпечення переведення ОСОБА_1 на роботу до правонаступника Львівської митниці ДФС, - Галицької митниці Держмитслужби, у зв`язку зі звільненням з причини реорганізації Львівської митниці ДФС, та зобов`язати Львівську митницю ДФС забезпечити переведення ОСОБА_1 на посаду головного державного інспектора відділу № 2 митного поста "Рава-Руська" Галицької митниці Держмитслужби, а за її відсутності - на іншу рівнозначну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби;

1.5. визнати протиправною бездіяльність Галицької митниці Держмитслужби щодо не пропонування вакантної посади та не переведення ОСОБА_1 на вакантну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби, що відповідає кваліфікації ОСОБА_1 , або нижчу посаду за згодою останнього, та зобов`язати Галицьку митницю Держмитслужби запропонувати ОСОБА_1 вакантну посаду та перевести (призначити) ОСОБА_1 на посаду головного державного інспектора відділу № 2 митного поста "Рава-Руська" Галицької митниці Держмитслужби, а за її відсутності - на іншу рівнозначну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби;

1.6. стягнути з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану її протиправними діяннями та рішеннями, у розмірі 25000,00 грн.

1.7. стягнути з Галицької митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану її протиправними діяннями та рішеннями, у розмірі 25000,00 грн.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний наказ є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування усіх обставин. Вказує на те, що станом на 25.03.2020 у Галицькій митниці Держмитслужби серед 270 вакантних посад було наявних 5 вакантних посад головного державного інспектора відділу №2 митного поста «Рава-Руська», а тому інформація, зазначена Львівською митницею ДФС у попередженні про наступне вивільнення від 11.03.2020 не відповідає дійсності. При цьому вказує на те, що з дня прийняття наказу Львівською митницею ДФС від 21.12.2019 №666 «Про попередження про наступне вивільнення» та до 28.02.2020 Львівська митниця ДФС не повідомляла позивача про можливе вивільнення з посади, не сприяла та не забезпечила його переведення на одну із численних вакантних посад у її правонаступника Галицької митниці Держмитслужби, проігнорувала право позивача на переважне право на залишення на роботі, яке він мав у зв`язку із наявністю у нього більш високої кваліфікації та тривалого безперервного стажу роботи у митних органах України з 1992 року. Окрім того зазначає, що персональні дані позивача були незаконно розміщено в соцмережі Facebook, що завдало йому моральної шкоди. Також посилається на те, що у Львівській митниці ДФС не проводилась переатестація чи інші заходи перевірки кваліфікації та доброчесності працівників, в результаті яких вони, в тому числі і позивач, могли б бути звільнені, але з інших підстав, ніж передбачені п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» та п.1 ч.1 ст.40 КЗпП реорганізація державного органу, у зв`язку з якою позивача фактично було звільнено з посади оскаржуваним наказом. Вважає, що відповідачі протиправно застосували до вказаних правовідносин норми КЗпП України, що стосуються вивільнення працівників у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників. Разом з тим, зазначає, що відповідачі порушили принцип рівності трудових прав громадян та принцип забезпечення рівного доступу до державної служби.

ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

3. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року, позовні вимоги задоволено частково.

3.1. Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці ДФС за підписом в.о. начальника Львівської митниці ДФС, голови Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романа Антоняка від 17.04.2020 № 212-о "Про звільнення ОСОБА_1 ".

3.2. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста "Рава-Руська" Львівської митниці ДФС з 23 квітня 2020 року.

3.3. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Львівської митниці ДФС середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2020 року по 17 грудня 2020 року в розмірі 71854 грн. 20 коп (без врахування податків та інших обов`язкових платежів).

3.4. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

4. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідач видав оскаржуваний наказ про звільнення без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття, тобто необґрунтовано, без дотримання принципу рівності перед законом, безсторонності, добросовісності та пропорційності та відповідно є дискримінаційним. Таких висновків суди дійшли на підставі того, що відповідач у процесі реорганізації митниці, шляхом приєднання, не запропонував позивачу вакантні посади у іншому новоствореному митному органі.

4.1. Зокрема суди попередніх інстанцій зазначили, що сам факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи.

4.2. Також суди вказали, що рішення відповідача про звільнення позивача прийнято без конкретизації причин та підстав, а лише містить формальний перелік пунктів передбачених ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», які по своїй юридичні природі є різними, а тому потребують чіткого правового визначення та диференціації, оскільки відсутність чіткої та однозначної причини звільнення призводить до порушення принципу правової визначеності, адже загальні формулювання унеможливлюють чітке розуміння підставності звільнення. Враховуючи викладене, оскаржуваний наказ прийнято у спосіб та не на підставі визначеній ст. 87 Закону України «Про державну службу».

4.3. Суди попередніх інстанцій при вирішенні позовної вимоги щодо поновлення позивача зазначили, що оскільки позивач був звільнена з Львівської митниці ДФС, то він підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого його було протиправно звільнено. Окрім того, оскільки позивача звільнено з Львівської митниці ДФС, яка на час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції не виключена з ЄДРПОУ, запису про її припинення немає, відповідно саме з Львівської митниці ДФС необхідно стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

4.4. Поряд із цим стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Львівської митниці ДФС щодо невжиття заходів із забезпечення переведення позивача на роботу до правонаступника Львівської митниці ДФС - Галицької митниці Держмитслужби, у зв`язку зі звільненням з причини реорганізації Львівської митниці ДФС; зобов`язання Львівської митниці ДФС забезпечити переведення позивача на посаду головного державного інспектора відділу № 2 митного поста «Рава-Руська» Галицької митниці Держмитслужби, а за її відсутності на іншу рівнозначну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби; визнання протиправною бездіяльності Галицької митниці Держмитслужби щодо непропонування вакантної посади та непереведення позивача на вакантну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби, що відповідає кваліфікації позивача, або на нижчу посаду за згодою останнього; зобов`язання Галицької митниці Держмитслужби запропонувати позивачу вакантну посаду та перевести (призначити) позивача на посаду головного державного інспектора відділу № 2 митного поста «Рава-Руська» Галицької митниці Держмитслужби, а за її відсутності на іншу рівнозначну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що такі є передчасними, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити повністю.

4.5. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів моральної шкоди в сумі 50000 грн, то судами зазначено, що позивач не надав суду жодних пояснень в обґрунтування розрахунку суми моральної шкоди (чому виходив саме з відповідної суми коштів, що оцінював для розрахунку тощо). Окрім того, не надав жодних доказів щодо характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з оскаржуваними діями відповідача, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його життєвих і професійних стосунках, моральних переживаннях, стану здоров`я тощо. Також не зазначив, з яких міркувань він виходив, визначаючи суму шкоди (кратність співвідношення з мінімальною заробітною платою, прожитковим чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян тощо), а відтак суди дійшли висновку, що у задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити повністю.

5. 23 грудня 2020 року позивач подав заяву про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення витрат на правничу професійну допомогу в сумі 5000 грн.

6. Додатковим судовим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року, задоволено заяву про ухвалення додаткового рішення. Стягнуто з Львівської митниці ДФС за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., понесені ним у суді першої інстанції.

7. Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної, виходив з того, що оцінюючи подані документи, якими представник позивача обґрунтовує фактичне понесення витрат на професійну правничу допомогу, складність справи, обсяг доказів, сума зазначена в договорі та акті наданих послуг є співмірною із часом, який може бути витрачено адвокатом на виконання відповідних послуг.

8. 27 квітня 2021 року на адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшла заява представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення, у якій просила суд апеляційної інстанції стягнути витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 2500 грн.

9. Додатковою постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1250 гривень.

10. Задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового судового рішення суд апеляційної інстанції виходив з того, що відзив на апеляційну скаргу, підготовлений представником позивача, по суті є компіляцією фрагментів, абзаців позовної заяви та рішення суду першої інстанції у цій справі, тобто фактично такий відзив ґрунтується на уже готовому текстовому матеріалів. Критична оцінка заявленої вартості послуги щодо підготовки відзиву на апеляційну скаргу зумовлює висновок про її не співмірність з обсягом наданої послуги, затраченим ним часом на надання таких послуг, а тому не підлягають відшкодуванню у повному обсязі, оскільки такі є необґрунтовано завищені. А тому, враховуючи те, що адвокатом було підготовлено відзив, а також те, що адвокат брав участь у судовому засіданні, апеляційний суд вважає що, враховуючи обсяг фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтованим буде стягнення на користь позивача понесених судових витрат на суму 1250 грн.

ІІІ. Касаційне оскарження

11. Не погодившись з вказаними рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, Галицька митниця Держмитслужби подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить:

11.1. Скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року в частині задоволених позовних вимог та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

11.2. Скасувати додаткове судове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - відмовити.

11.3. Скасувати додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді першої апеляційної інстанцій - відмовити.

12. Ця касаційна скарга подана з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

12.1. У касаційній скарзі вказано про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень частини третьої статті 87 Закону N 889-VIII в редакції Закону України від 14 січня 2020 року №440-XI «Про внесення змін до Митного кодексу та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» (далі - Закон №440-XI).

12.2. На думку представника відповідача, аналіз положень статті 87 Закону N 889-VIII в редакції до та після 13 лютого 2020 року, а також положень статей 40 та 49-2 КЗпП України свідчить, що внаслідок набрання змін, внесених Законом №440-XI відбулась суттєва зміна правового регулювання процедури припинення державної служби внаслідок реорганізації державного органу. Починаючи з 13 лютого 2020 року для припинення державної служби внаслідок скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації або реорганізації державного органу роботодавець (суб`єкт призначення або керівник державної служби) вже не зобов`язаний пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі.

12.3. У скарзі зазначено, що оскаржуваний наказ про звільнення виданий відповідно до вимог Типової інструкції з діловодства, яка і встановлює вимоги щодо документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними у паперовій формі, оскільки у вказаному наказі зазначена підстава для його видання - попередження про наступне вивільнення від 11 березня 2020 року, яке відбулось у зв`язку із реорганізацією Львівської митниці ДФС відповідно до постанов Кабінету Мінвстрів України від 18 грудня 2018 року №1200 «Про утворення державної податкової служби України та Державної митної служби України», від 02 жовтня 2019 року №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби».

12.4. Також у касаційній скарзі наголошено представником Митниці, що пропонування позивачу вакантних посад при їх наявності, проте, за відсутності обов`язку щодо їх пропонування - не є порушенням законодавства про працю.

12.5. Оскаржуючи додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року, скаржник указує, що судами не були враховані висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 910/15944/17 щодо неспівмірності витрат на правову допомогу із складністю цієї справи.

12.6. Зазначає, що стягуючи з відповідачів 5000,00 грн понесених витрат на правничу допомогу суди не звернули увагу, на те, що ряд послуг, які надавалися позивачу не є доцільними, дублюють одна одну, не мали впливу на хід розгляду справи та не потребували спеціальних професійних навиків. З оскаржуваного додаткового рішення Львівського окружного адміністративного суду та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду не зрозуміло, яким чином критерій «розумності» судами застосовано для визначення саме такої суми відшкодування. Витрати на правничу допомогу мають бути доведені, як такі що були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

12.7. Оскаржуючи додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року скаржник указує, що підготовка і подання відзиву на апеляційну скаргу та сума гонорару оплаченої за її написання не є співмірною із категорією даної справи. Так, як правова позиція сторони не змінювалася, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача виклав ту саму позицію, що і в позовній заяві. Тому не зрозумілим є така сума гонорару. Окрім того, підготовка відзиву на апеляційну скаргу не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, адвокат був обізнаним про позицію позивача; а нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося. Представником позивача не надано жодного доказу на підтвердження того, що гонорар є розумним та відповідає зазначеній сумі (2500 грн.).

13. 26 липня 2021 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, де він просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

14. Крім того, 16 вересня 2022 року скаржником до Верховного Суду подано заяву про поворот виконання судового рішення.

IV. Установлені судами фактичні обставини справи

15. ОСОБА_1 з 03.07.1992 року працював в митних органах України, 15.06.2019 наказом Львівської митниці ДФС №453-о призначений на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці ДФС.

16. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено Галицьку митницю Держмитслужби та реорганізовано Львівську митницю ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби.

17. Згідно з п.1 наказу ДФС України від 25.11.2019 №30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС» розпочато реорганізацію Львівської митниці ДФС. Пунктом 2 даного наказу утворено комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС. Пунктом 4 визначено строк проведення реорганізації митниць ДФС три місяці з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

18. В Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28.11.2019 внесено інформацію про рішення щодо припинення юридичної особи - Львівської митниці ДФС.

19. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної митної служби» від 04.12.2019 №1217-р погоджено пропозицію Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення з 08.12.2019 Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2019 №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України», функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

20. З дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України про початок роботи Державної митної служби України повноваження Львівської митниці ДФС перейшли до Галицької митниці Держмитслужби.

21. Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, 14.11.2019 проведена державна реєстрація як юридичної особи - Галицької митниці Держмитслужби.

22. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України про початок роботи Державної митної служби України повноваження Львівської митниці ДФС перейшли до Галицької митниці Держмитслужби з 00.00 год. 08.12.2019.

23. 09.12.2019 позивач звернувся до в.о. начальника Галицької митниці Держмитслужби з заявою, в якій просив призначити його на посаду головного державного інспектора відділу №2 митного поста «Рава-Руська» Галицької митниці Держмитслужби в порядку переведення з Львівської митниці ДФС.

24. 03.01.2020 відповідач повідомив позивача про те, що його заява буде врахована та додатково розглянута при заповненні вакантних посад Галицької митниці Держмитслужби, з врахуванням кваліфікаційних вимог та досвіду роботи, у термін визначений для проведення реорганізації митниць ДФС.

25. Керівником комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС 21.12.2019 прийнято наказ №666 Про попередження про наступне вивільнення, яким наказано письмово попередити про наступне вивільнення із займаних посад працівників Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-УШ Про державну службу згідно зі списком, в який був включений ОСОБА_1 .

26.Наказом Львівської митниці ДФС №03 від 07.02.2020 скасовано наказ №666 як такий, що не реалізований з причин відсутності на роботі члена Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, на якого було покладено обов`язок вжиття заходів щодо вручення попереджень про наступне вивільнення, які не були вручені.

27. Наказом Львівської митниці ДФС від 10.03.2020 №07 «Про попередження про наступне вивільнення» наказано Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад на підставі п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VІІ та п.1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України згідно списку, що додається. В додатку до вищезазначеного наказу «Про попередження про наступне вивільнення» зазначений позивач.

28. Із попередженням про наступне вивільнення ОСОБА_1 ознайомлений 11.03.2020.

29. В подальшому, наказом Львівської митниці ДФС від 17.04.2020 № 212-о ОСОБА_1 звільнений 22.04.2020 із посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста Рава-Руська Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, із змінами, пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

30. Вважаючи вказаний наказ відповідача протиправним, позивач звернувся цим позовом до суду.

V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування

31. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

32. Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Цим Законом визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

33. Дія Закону №889-VIII поширюється на державних службовців, у тому числі міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; інших державних органів (пункти 2, 8 частини другої статті 3 цього Закону).

34. Приписами частин першої-третьої статті 5 Закону №889-VIII закріплено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

35. Частиною п`ятою статті 22 Закону №889-VIII визначено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

36. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 Закону №889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

37. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

38. Приписами частини першої статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу.

39. За змістом абзацу першого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

40. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає КЗпП України, відповідно до статті 40 якого трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у визначених випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої цієї статті). Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

VI. Позиція Верховного Суду

41. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.

42. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

43. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

44. Надаючи оцінку обґрунтованості касаційної скарги та оскаржуваним судовим рішенням, Верховний Суд, з урахуванням приписів статті 341 КАС України, виходить із таких міркувань.

45. Предметом спору у цій справі є питання правомірності наказу від 17.04.2020 №212-о, яким позивача звільнено 22.04.2020 з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

46. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

47. У частині третій статті 5 Закону №889-VIII, який є спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, чітко визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

48. Згідно з частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII (у редакції до набрання чинності Законом України від 19 вересня 2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (далі - Закон №117-IX)) процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалася законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалося лише у разі, якщо державного службовця не можна було перевести на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовився від такого переведення.

49. 25 вересня 2019 року набрав чинності Закон №117-IX, яким внесені зміни та доповнення до Закону №889-VIII, зокрема частиною першою статті 83 цього Закону (у редакції Закону №117-IX) передбачено, що державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

50. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (зі змінами, внесеними згідно із Законом №117-IX) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

51. 13 лютого 2020 року набрав чинності Закон №440-IX, яким частину третю статті 87 Закону №889-VIII доповнено новим абзацом першим такого змісту: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

52. Водночас приписами частини п`ятої статті 22 і пункту 2 частини першої статті 41 Закону №889-VІІІ (зі змінами, внесеними згідно із Законом №117-IX) визначено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу. Державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

53. Вирішальним для правильного вирішення цього спору є момент виникнення спірних правовідносин, ураховуючи неодноразове внесення змін до Закону №889-VIII.

54. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

55. Конституційний Суд України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

56. Отже, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тож до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

57. Як наголосив Верховний Суд у постановах від 16 лютого 2022 року в справах №380/3389/20, №380/3435/20, №380/3654/20, №380/4357/20, від 07 липня 2022 року в справі №380/3754/20, від 28 липня 2022 року в справі №380/6958/20 та інших, правовідносини щодо звільнення між роботодавцем і працівником, зокрема у разі реорганізації підприємства, виникають не з дати початку реорганізації, а з дати попередження працівника про зміну в майбутньому його становища, тобто можливого звільнення.

58. У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що позивач попереджений про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією державного органу 11 березня 2020 року, а 22 квітня 2020 року він звільнений оскаржуваним наказом від 17 квітня 2020 року №212-о.

59. Таким чином, процедура звільнення державного службовця у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне вивільнення, а так само і на момент видання оскаржуваного наказу, в цій справі врегульована нормами Закону №889-VIII (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законами №117-IX та №440-IX), що виключає застосування до спірних правовідносин КЗпП України.

60. Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 09 червня 2022 року в справі №380/3269/20, від 28 липня 2022 року в справах №140/6353/20, №380/3613/20, №380/3645/20, №380/3655/20, від 03 серпня 2022 року в справі №380/3764/20 та інших.

61. Після подання Галицькою митницею Держмитслужби касаційної скарги у цій справі Верховний Суд сформував правові висновки щодо застосування норми частини третьої статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №440-IX.

62. Зокрема, у постановах від 28 липня 2021 року в справі №640/11024/20, від 08 грудня 2021 року в справі №380/3646/20, від 16 лютого 2022 року в справах №380/3389/20, №380/3435/20, №380/3654/20, №380/4357/20, від 22 лютого 2022 року в справі №380/3547/20, від 09 червня 2022 року в справах №380/3269/20, №380/3833/20, від 07 липня 2022 року в справі №380/3754/20, від 19 липня 2022 року в справах №380/3677/20, №380/3753/20, від 28 липня 2022 року в справах №140/6353/20, №380/3613/20, №380/3645/20, №380/3655/20, №380/6958/20, від 03 серпня 2022 року в справі №380/3764/20 та інших Верховним Судом досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання процедури звільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ (у редакції Закону №117-IX) у сукупності з нормами частини третьої статті 87 Закону №889-VIII (у редакції Закону №440-IX).

63. У наведених постановах Верховний Суд підкреслив, що вжите у частині третій статті 87 Закону №889-VIII слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

64. Аналізуючи норми Закону №889-VIII, якими визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оскаржуваного наказу, Верховний Суд зробив висновок про те, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати працівникові іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

65. Водночас не має підстав для застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України щодо обов`язку пропозиції вакантних посад при реорганізації державного органу, оскільки це питання було врегульовано законодавцем, який вніс зміни до спеціального закону - Закону №889-VIII, шляхом виключення із попередньої редакції речення, яке визначало наявність обов`язку суб`єкта призначення виконати обов`язок пропонування посад.

66. Такого підходу Верховний Суд дотримувався і у постанові від 23 грудня 2021 року в справі №380/3551/20, де також зазначив, що вжите у пункті 2 частини першої статті 41 Закону №889-VIII слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з переведення без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Вирішення питання переведення чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

67. У цій справі Верховний Суд ураховує, що редакції статей 41, 87 Закону №889-VIIІ (зі змінами, внесеними згідно із Законом №117-IX, які набули чинності з 25 вересня 2019 року, та із Законом №440-IX, які набули чинності з 13 лютого 2020 року) були чинними як на момент попередження позивача про наступне вивільнення (11 березня 2020 року), так і на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення (17 квітня 2020 року), та, відповідно, підлягали застосуванню.

68. З приводу висновків судів першої та апеляційної інстанцій про те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Закону №889-VIIІ, чинні на момент коли розпочалася реорганізація державного органу, що у період з 01 березня 2020 року до 24 березня 2020 року строк проведення реорганізації Львівської митниці ДФС не був продовжений і позивача попереджено про наступне вивільнення з порушенням порядку, Верховний Суд зазначає, що наказом ДФС України від 25 листопада 2019 року №30-рг розпочато реорганізацію Львівської митниці ДФС і утворено Комісію з її реорганізації, проте вказані дії не породжували для позивача правових наслідків, оскільки правовідносини щодо звільнення між роботодавцем і працівником, зокрема у разі реорганізації підприємства, виникають не з дати початку реорганізації, а з дати попередження працівника про зміну в майбутньому його становища, тобто можливого звільнення. Водночас невиконання усіх необхідних заходів з реорганізації у визначені головою Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС строки не зупиняє та не відміняє саму реорганізацію, яка триває до моменту внесення до ЄДРПОУ запису про припинення юридичної особи у зв`язку з реорганізацією. Попередження про наступне вивільнення позивач отримав 11 березня 2020 року і був звільнений 22 квітня 2020 року наказом від 17 квітня 2020 року №212-о. На цей момент діяла редакція Закону №889-VIІI, яка врегульовувала процедуру звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Львівською митницею ДФС дотримано обов`язок завчасного попередження позивача про наступне вивільнення у межах строків і в порядку, установлених Законом №889-VIII.

69. Щодо наявності вакантних посад і допущених порушень у частині незабезпечення права позивача на переведення, Верховний Суд указує, що до спірних правовідносин застосовуються норми спеціального закону, тобто Закону №889-VIІI, якими на відповідача не був покладений обов`язок забезпечити працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання переведення законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення, і, відповідно, наявність заяви працівника про переведення не створювала для суб`єкта призначення обов`язку такого переведення.

70. Ураховуючи викладене, безпідставними є посилання судів попередніх інстанцій на кількісний склад працівників відповідного митного органу.

71. Разом із тим, помилковим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оскаржуваний наказ прийнято без конкретизації причин і підстав звільнення позивача, оскільки зі змісту цього наказу слідує, що у ньому вказано підставу для його видання (попередження про наступне вивільнення, у якому чітко й конкретно окреслено, що воно надається у зв`язку з реорганізацією Львівської митниці ДФС) та чітко зазначено підстави звільнення (пункт 4 частини першої статті 83, пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII); в наказі вказано дату припинення трудових відносин.

72. В обсязі установлених судами у цій справі фактичних обставин, ураховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування норм частини третьої статті 87 Закону №889-VIII (у редакції Закону №440-IX) та пункту 2 частини першої статті 41 Закону №889-VIII (у редакції Закону №117-IX), Суд дійшов висновку про дотримання Львівською митницею ДФС установленої законодавством процедури при вирішенні питання щодо звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII та, відповідно, про відсутність правових підстав для задоволення позову.

73. Суди попередніх інстанцій не проаналізували належним чином обставини, які склалися у спірних правовідносинах, неправильно розтлумачили норми матеріального права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень про задоволення позову.

74. Відповідно до частини першої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

75. За таких обставин, з огляду на приписи статті 351 КАС України, касаційна скарга Галицької митниці Держмитслужби підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

76. У касаційному провадженні № К/9901/19893/21 поруч із рішенням суду ухваленим по суті позовних вимог скаржником оскаржується додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року, переглянуте постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року, яким вирішувалося питання стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

77. Відповідно до частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

78. За правилами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

79. Частиною першою статті 252 КАС України визначено, що суд, що ухвалив судове рішення може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

80. Зі змісту вказаної статті слідує, що КАС України передбачено процесуальний інститут додаткового судового рішення, яким вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткове судове рішення може прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

81. Наведене свідчить, що додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

82. З огляду на результат перегляду в касаційному порядку рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року, а також ураховуючи те, що в разі відмови в задоволенні позовних вимог судові витрати відшкодуванню не підлягають, додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року, якою було переглянуто в апеляційному порядку вказане рішення, також необхідно скасувати.

83. Додатковою постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року, яка також є предметом касаційного оскарження у касаційному провадженні № К/9901/19893/21 також вирішувалося питання стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу

84. З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів з тих самих мотивів доходить до висновку про наявність підстав для скасування додатковї постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року.

85. Щодо заявленого скаржником клопотання про поворот виконання судового рішення, Суд зазначає таке.

86. Як зазначає скаржник, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року позивачу було виплачено 71854,20 грн як суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

87. Відповідно до частини першої статті 380 КАС України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він, зокрема, відмовляє в позові повністю.

88. Статтею 381 КАС України, якою визначені особливості повороту виконання в окремих категоріях адміністративних справ, передбачено, що поворот виконання рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

89. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, з`ясовуючи природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, дійшла висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

90. Таким чином, виплачений позивачці прогулу на виконання рішень судів попередніх інстанцій у цій справі середній заробіток за час вимушеного не може бути стягнутий з позивачки в межах процедури повороту виконання судового рішення.

91. З урахуванням викладеного Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви скаржника про поворот виконання судового рішення.

VII. Судові витрати

92. З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби задовольнити.

2. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року, додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року у справі № 380/3644/20 скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: в.о. начальника Львівської митниці ДФС, голова Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Антоняк Роман Михайлович про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовити.

3. Додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року у справі № 380/3644/20 - скасувати.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. А. Губська

Судді О.В. Калашнікова

Ж.М. Мельник-Томенко