Справа № 640/23713/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2022-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О.,

Ключковича В.Ю.

при секретарі судового засідання Почепі В.В.,

за участю учасників судового процесу:

від позивача: не прибув

від відповідача (апелянта): Бублієв Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, у якому просив суд:

- визнання неправильним формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора організаційного-методичного відділу управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України, "на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру";

- зобов`язання відповідача змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 у наказі Генерального прокурора України № 1246ц від 28.10.2019 з "на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" на "на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці - реорганізацією організації та, на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури, у якому прокурор обіймає посаду";

- зобов`язання відповідача внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , а саме: у розділі "Відомості про роботу" зазначити, що "запис № 29 від 29.10.2019 року "звільнений з посади, яку обіймав, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", вважати недійсним", та внести новий запис наступного змісту: "звільнений з посади, яку обіймав, на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці - реорганізацією організації та, на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури, у якому прокурор обіймає посаду";

- стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в сумі 37488, 99 грн. з нарахуванням компенсації втрати частини доходів;

- стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.10.2019 по день винесення судового рішення, однак, не менше, ніж 53555, 7 гривень.

- стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що останній був звільнений з Генеральної прокуратури України наказом №1246ц від 28.10.2049 на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". При цьому, Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Натомість Кодекс законів про працю України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Таким чином підлягає застосуванню трудове законодавство.

Крім того, на думку позивача, відповідач повинен був звільнити позивача не на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року позов задоволено частково:

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі 37 488,99 грн. (тридцять сім тисяч чотириста вісімдесят вісім гривень, 99 копійок);

- в іншій частині позовних вимог відмовлено;

- присуджено на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 455,22грн. з бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, );

- стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 10000,00 грн. (десять тисяч гривень).

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог відповідачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що ні спеціальними Законами України «Про прокуратуру» та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX, ні ст. 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до пп. 1 п. 19 розділу II Закону України № 113-IX у зв`язку з неуспішним проходженням атестації прокурором, правових підстав для її виплати позивачу у Генеральної прокуратури України не було. Тобто, цей юридичний факт (підстава) є відмінним від того юридичного факту (підстави), у зв`язку з яким ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги. Крім того, апелянт зазначає, що позивачем не надано документів. Які підтверджують понесені нім витрати на правову допомогу, а отже рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі, з підстав зазначених у апеляційній скарзі.

Позивач в судове засідання не прибув, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи. На адресу суду апеляційної інстанції від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує в повному обсязі та зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято правомірно. Крім того, позивач зазначає, доводи відповідача про те, що підставою звільнення ОСОБА_1 є, виключно, неподання прокурором у встановлений законом строк заяви за відповідною формою безпідставні. Крім того, позивач зазначає, що обов`язок відповідача щодо виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні випливає, також, зі змісту ст. 22 Закону України «Про оплату праці», відповідно до якої суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У зв`язку з цим, рішення суду в цій частині законне та обґрунтоване, а доводи відповідача безпідставні. Також, позивач зазначає, що безпідставними є, також, доводи відповідача щодо відсутності доказів витрат на професійну правничу допомогу. До позовної заяви долучено копію договору про надання правової допомоги, у додатку до якого вказано розмір винагороди за виконану роботу - 20000 гривень, та попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що Наказом Генерального прокурора №1246ц від 28.10.2019 звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора організаційного-методичного відділу управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 29 жовтня 2019 року.

Вказаним наказом доручено Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

Генеральною прокуратурою України, як стверджує позивач, останньому невиплачена вихідна допомога при звільненні.

Крім того, позивач стверджує, що відповідачем протиправно сформульовано причини звільнення позивача на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", оскільки роботодавець у наказі про звільнення та у трудовій книжці повинен обов`язково послатися на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись із позицією відповідача з приводу невиплати вихідної допомоги при звільненні позивач та формулювання причин звільнення, вважає тим самим своє право порушеним, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення частково позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині щодо позовної вимоги зобов`язання відповідача змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 у наказі Генерального прокурора України № 1246ц від 28.10.2019 з "на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" на "на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці - реорганізацією організації та, на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури, у якому прокурор обіймає посаду", суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки питання звільнення прокурорів з посад у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури врегульовано пунктом 9 частини першої статті 51, що є спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування загальних норм Кодексу законів про працю України для регулювання спірних правовідносин.

Колегія суддів звертає увагу, що апелянтом не заперечується правомірність прийняття рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а отже у відповідності до вимог ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не надає правомірності рішення суду в даній частині.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, статтею 51 Закону України «Про прокуратуру» передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ (надалі - Закон № 113-ІХ) статтю 51 Закону України «Про прокуратуру» доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 113-ІХ було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

В той же час, Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року в справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 липня 2019 року в справі №804/406/16 та від 08 серпня 2019 року в справі №813/150/16.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією із таких гарантій є виплата працівникові, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівникові у випадках, передбачених законом, роботодавцем у колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору із незалежних від працівника обставин.

Приписами Закону №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Отже, частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом із тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів, а отже не заборонено застосування приписів статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від від 21 січня 2021 року по справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року по справі №380/1662/20, від 11 лютого 2021 року по справах №420/4115/20 та №240/4840/20, від 18 лютого 2021 року по справі №640/23379/19, від 25 лютого 2021 року по справі №640/8451/20, від 26 лютого 2021 року по справі №1.380.2019.006923, від 17 березня 2021 року по справі №420/4581/20, від 30 березня 2021 року по справі №640/25354/19, від 31 березня 2021 року по справі №320/2449/20, від 15 квітня 2021 року по справі №440/3166/20, від 27 травня 2021 року по справі №380/4855/20, від 24 червня 2021 року по справі №200/5390/20-а, від 22 липня 2021 року по справі №300/2000/20, від 12 серпня 2021 року по справі №420/4554/20 та інших, та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

З огляду на встановлені фактичні обставини у справі у системному зв`язку з правовими нормами, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, оскільки спеціальним законом не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», відтак до спірних правовідносин підлягає застосуванню КЗпП України. При цьому, внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX до Закону України «Про прокуратуру» та КЗпП України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати грошової допомоги при звільненні на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Колегія суддів звертає увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Отже, вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду за 2018 рік, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом апеляційної інстанції застосовує виключно останню практику Верховного Суду.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, а отже, рішення суду першої інстанції в даній частині прийнято правомірно.

Щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 10000,00грн, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне адміністративне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 134 КАС України).

Згідно із частини 2 статті 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини 3 статті 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 4 статті 134 КАС України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивачем на підтвердження понесених адвокатських витрат надано до суду копії Договору про надання правової допомоги №8 від 11.11.2019, додаток до Договору про надання правової допомоги №8, квитанцію від 28.11.2019 №8/19 на суму 20000,00грн., Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у зв`язку з наданням правничої допомоги ОСОБА_1. від 23.03.2020.

Так, згідно з Детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у зв`язку з наданням правничої допомоги ОСОБА_1. від 23.03.2020, адвокатом виконано наступні роботи:

з метою збору доказів підготовлено 2 адвокатські запити, на підготовку яких адвокатом витрачено 40 годин, у зв`язку з чим вартість робіт склала (40год*100грн.) 4000грн.;

підготовлено позовну заяву, на яку витрачено 50 годин, у зв`язку з чим вартість робіт склала (50год*100грн.) 5000грн.;

у зв`язку з винесенням судом ухвали про усунення недоліків підготовлено заяву про усунення недоліків та позовну заяву у новій редакції, на що витрачено 20 годин, у зв`язку з чим вартість робіт склала (20год*100грн.) 2000грн.;

підготовлено відповідь на відзив, на що витрачено 40 годин, у зв`язку з чим вартість робіт склала (40 год*100грн.) 4000грн.

окрім того, до складу гонорару включено 6% від ціни позову у вказаній справі.

Ціна позову на момент його пред`явлення складає 91044,69грн.

Сума, включена до адвокатського гонорару складає (91044,69грн.*0,06) 5463грн.

Отже, загальна вартість витрат позивача на професійну правничу допомогу складає (4000+5000+2000+4000+5463) 20463грн.

Враховуючи, що адвокатом надано знижку для клієнта на суму 463грн., остаточна сума витрат позивача на професійну правничу допомогу складає 20000грн.

Так, суд першої інстанції зазначив, що за наслідками оцінки співмірності заявленого адвокатом розміру відшкодування витрат на правничу допомогу із обсягом виконаних ним робіт, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Оцінюючи обґрунтованість та пропорційність витрат до предмету спору, суд враховує: - належність справи до справ незначної складності та її розгляд судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; - незначний обсяг обставин, які відносяться до предмета доказування у справі, і доказів на їх підтвердження, які, до того ж однотипні і знаходились у розпорядженні позивача; - формальність відзиву відповідача; - сталу судову практику. Справа є важливою для позивача. Вплив результату вирішення справи на репутацію позивача та наявність публічного інтересу з матеріалів справи не вбачається.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було належним чином розглянуто вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн, оскільки дана сума є співмірною по даній категорії справ.

Щодо покликань відповідача на відсутність доказів оплати витрат на правничу допомогу, то колегія суддів звертає увагу на положеннях пункту 1 частини 3 статті 134 КАС, які передбачають, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається не залежно від того чи сплачена вартість таких послуг або ж лише підлягає сплаті.

Так, оскільки апеляційна скарга не містить жодних обґрунтувань та/або посилань апелянта на незаконність рішення суду першої інстанції в частині висновків щодо розміру вихідної допомоги при звільненні, апеляційний суд здійснює перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Отже, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишаються без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді І.О. Грибан

В.Ю. Ключкович

Повний текст постанови складено 08 грудня 2022 року.