Справа № 420/15471/22
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2022-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України (вул.Люстдорфська дор.,11, м.Одеса, 65059) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України за результатом якого позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України (ЄРДПОУ: 08564162) відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.

зобов`язати Державну установу «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України (ЄРДПОУ: 08564162) виплатити ОСОБА_1 її середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 30 березня 2020 року по 20 вересня 2022 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100;

встановити судовий контроль за виконанням судового рiшення в адміністративнiй справ по позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання виї шляхом зобов`язання Державної установи «Одеський слідчий ізолятор Міністерства юстиції України подати у строк 30 (тридцять) днів з дня набрання судовим рiшенням законної сили звіт про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при звільненні з військової служби позивачу не виплачено індексацію грошового забезпечення. На виконання рішення суду у справі №420/15666/21 позивачем отримано кошти з індексації грошового забезпечення. Позивач, вважає, що відповідно до ст.117 КЗпП України він має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Ухвалою суду від 02.11.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст.262 КАС України).

28.11.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві вказано, що при звільненні позивачу ОСОБА_1 були нараховані всі суми, що належали їй до сплати в день звiльнення. Про це позивач був повідомлений і ознайомлений з нарахованими сумами. До складу вказаних сум не була нарахована індексація за період з 01 грудня 2015 року по 31 березня 2020 року, так як, нарахування і виплата вказаної суми мала спірний характер з огляду на те, що у вказаний період була проведена реорганізація установи і затверджені нові штати. Всі працівники Одеського слідчого ізолятора були звiльнені та прийняті в Одеську установу виконання покарань ДПтС України в Одеській області (№21). Якщо в результаті реорганізації установи у зв`язку iз змiнами працiвник звiльнений, а потім прийнятий на роботу в іншу установу, то індексація його зарплати проводиться як для новоприйнятих працівників. Згідно з п.10 Порядку №1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації новоприйнятих працівників здійснюється з місяця їх прийняття на роботу. Тому для таких працівників ( втому числi ОСОБА_1 ) мова про збереження суми індексації не йшла. Позивачу був наданий розрахунок про нарахування та виплату індексації, про що свідчить лист від 21 липня 2021 року за №5/11-55- 21/P-82.

Не погоджуючись з цим, 10 серпня 2021 року позивач звернулась до суду і 23 грудня 2021 року Одеським окружним адміністративним судом було винесено рішення по справі №420/15666/21, яке набрало законної сили 21 лютого 2022 року, яким позовні вимоги позивача щодо виплати індексації за вищевказаний перiод були задоволені.

Таким чином, подаючи 10 серпня 2021 року позов до суду щодо захисту своїх порушених прав ОСОБА_2 достовірно знала, що її права відносно несвоєчасного остаточного розрахунку при звiльненні були порушені, а отже пропустила передбачений ст.233 КЗпП строк звернення до суду.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

ОСОБА_1 проходила службу у Державній установі «Одеський слідчий ізолятор Міністерства юстиції України (далі - Відповідач) та Наказом № 90/OC-20 від 30 березня 2020 р. старшого прапорщика внутрiшньої служби молодшого інспектора I категорії відділу режиму і охорони державної установи «Одеський слідчийізолятор» ОСОБА_3 звiльнено відповідно до законів України від 02.07.2015 р. № 580-VII (зі змінами) «Про Національну поліцію», від 23.06.2005 р. №2712-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», наказу Міністерства юстиції України від 28.03.2018 р. № 925/5 «Про затвердження Порядку виплати грошового складу Державної кримінально-виконавчої служби України», Положення про державну установу «Одеський слідчий ізолятор» з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні 25 років 02 місяці 19 днів, у пільговому обчисленні 30 років 07 місяців 13 днів.

При цьому, за період 01 грудня 2015 року по 31 березня 2020 року їй не в повному обсязі була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.

На виконання рішення Одеського окружного адмiнiстративного суду від 23 грудня 2021 року по справі № 420/15666/21, яким позов ОСОБА_1 до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» (65059, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 11; ) про визнання протиправними дій щодо відмови у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. по 31.03.2018р., зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , у період з 21.07.2016 р. по 31.03.2018 р. включно. Зобов`язано Державну установу «Одеський слідчий iзолятор» нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за Перiод з 21.07.2016 р. по 31.03.2018 р. включно на розрахунковий рахунок заявника було нарахована сума індексації грошового забезпечення у розмірі 5632,46 грн.

21.09.2022 року представником Позивача, було направлено заяву на адресу Відповідача про нарахування та виплату Позивачу середнього грошового забезпечення.

28.09.2022 року листом №5/11/17145 надав довідку про середній заробіток Позивача.

Відповіді щодо нарахування та виплату середнього заробітку - не надано.

Вирішуючи даний спір, суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 сформулювала такі висновки:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Суд зазначає, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору факту виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року № 810/451/17.

З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення.

Зазначені виплати проведені у повному обсязі поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Отже, за встановлених обставин справи, до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум був спірним.

Ураховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає порушеним право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати на підставі статті 117 КЗпП України, а бездіяльність відповідача у вигляді непроведення нарахування та виплати цієї компенсації - протиправною.

Також суд зазначає про необґрунтованість тверджень відповідача про відсутність остаточного вирішення спору в частині сум індексації, адже рішенням суду у справі №420/15666/22 спір остаточно вирішено.

Суд враховує правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 та від 13 травня 2020 року №810/451/17.

Згідно з ч.1 ст.27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно норм абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100), у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

З аналізу вказаної норми вбачається, що середньомісячна заробітна плата у даному випадку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт).

Відповідно до п.8 наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується:

щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий;

одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Враховуючи те, що позивача виключено зі списків особового складу наказом від 17.09.2019 року №227, суд дійшов висновку, що при здійсненні розрахунку суми компенсації повинна бути врахована саме середньоденна заробітна плата позивача останніх двох календарних місяців роботи, що передують його звільненню.

Суд зауважує, що спір щодо суми середнього заробітку наразі між сторонами ще не виник та позивач не вимагає виплати йому певної суми.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене позов підлягає задоволенню.

Посилання відповідача на норми ст. 233 КЗпП є безпідставними, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідно до ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли вiн дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого. А порушення права позивача відбулося в момент ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 30 березня 2020 року по 20 вересня 2022 року на виконання рішення Одеського окружного адмiнiстративного суду від 23 грудня 2021 року по справі № 420/15666/21 у сумі 5632,46 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо позовної вимоги про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovaki), № 2132/02, пп. 24-27, від 13.06.2006, пп. 18 рішення «Ліпісвіцька проти України» №11944/05 від 12.05.2011).

Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Ромашов проти України» від 27.07.2004, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009).

Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Згідно із статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до приписів частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, також є формою забезпечення виконання судових рішень.

Суд наголошує, що завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

При цьому, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.

Судом не встановлено, що загальний порядок виконання судового рішення не дасть очікуваного результату, або що відповідач буде створювати перешкоди для його (рішення) виконання і позивачем не надано жодних доказів на спростування зазначеної обставини.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по справі та зобов`язання відповідача подати суду звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк у цій справі.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України (вул.Люстдорфська дор.,11, м.Одеса, 65059) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України (ЄРДПОУ: 08564162) відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Державну установу «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України (вул.Люстдорфська дор.,11, м.Одеса, 65059, ЄРДПОУ: 08564162) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) її середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 30 березня 2020 року по 20 вересня 2022 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України (вул.Люстдорфська дор.,11, м.Одеса, 65059, ЄРДПОУ: 08564162) сплачений судовий збір в розмірі 992,40 грн.

В решті позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.
Суддя К.С. Єфіменко