Справа № 440/6387/22
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2022-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/6387/22

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/6387/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

26.07.2022 ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 звернулися до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (надалі - ГУНП), в якому просять:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у непроведенні повного розрахунку після звільнення зі служби в Національній поліції України та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час 2015 року у кількості 03 календарні дні; частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 19 календарних днів; щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 20 років за 2021 рік у кількості 15 календарних днів у сумі 73 153,44 грн, та стягнути з ГУНП на користь позивача цю суму;

- визнати протиправними дії відповідача щодо недонарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану в році звільнення (2022 рік) відпустки в кількості 07 календарних днів у сумі 10 203,70 грн та стягнути з відповідача на користь позивача цю суму;

- стягнути з ГУНП на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: за період з 19.03.2022 по день винесення остаточного рішення у цій справі, виходячи з розрахунку 588,13 грн за кожен день затримки розрахунку.

В якості підстави для звернення до суду заявники вказують на обставини порушення прав позивача внаслідок невиплати відповідачем грошової компенсації за відпустку, право на виплату якої передбачено Законом України "Про відпустки", а також прав на отримання від роботодавця усіх сум при звільненні, внаслідок чого та на підставі ст. 117 КЗпП України у такого працівника виникає право на відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 01.08.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

18.08.2022 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 55-64), у якому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю з посиланням на те, що відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а тому при звільненні у 2022 році позивач не мала права на отримання відповідної компенсації за 2015, 2021 роки. Пояснював, що виплачені позивачу у березні 2022 року одноразові та компенсаційні виплати не можуть бути враховані при обчисленні середньоденного грошового забезпечення, оскільки вони не відносяться до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер. Представник також просив у випадку задоволення відповідних позовних вимог, зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врахувавши позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. Заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу вважає надмірними, та непідтвердженими належними доказами.

26.09.2022 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача продублював доводи позовної заяви (а.с. 80-92).

Розгляд справи, відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Позивач у період з 14.08.2000 по 06.11.2015 проходила службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 - у Національній поліції, зокрема з 02.06.2020 - за посадою старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління ГУНП (а.с. 66-72).

Наказом ГУНП від 16.03.2022 №133 о/с (а.с. 74) майора поліції ОСОБА_1 , старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління, з 18.03.2022 звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу). Цим наказом визначено, що позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористану у році звільнення відпустку в кількості 07 календарних днів.

На запит позивача від 16.05.2022 про надання їй довідки про невикористану відпустку (основну та додаткову) за період служби в ГУНП включно у розрізі кожного календарного року окремо (а.с. 26-27) відповідач разом з супровідним листом надав довідку Управління кадрового забезпечення ГУНП від 23.06.2022 №196/115/12/04/06-2022 (а.с. 34-35), відповідно до якої за час проходження служби в Національній поліції у період з 07.11.2015 по 18.03.2022 у майора поліції ОСОБА_1 наявні наступні залишки невикористаних відпусток:

- частина щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час 2015 року у кількості 03 календарних дні;

- частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 19 календарних днів;

- щорічна додаткова оплачувана відпустка за стаж служби 20 років за 2021 рік у кількості 15 календарних днів.

З огляду на це 12.06.2022 позивач звернулася до ГУНП із заявою про виплату грошової компенсації за невикористану щорічну чергову та додаткову оплачувану відпустку за період проходження служби в ГУНП (а.с. 28-31).

Проте відповідь на звернення позивача станом на момент подання позову до суду так і не надана.

У зв`язку з цим позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції у березні 2022 року грошової компенсації за невикористану частину щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час 2015 року у кількості 03 календарних дні, частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 19 календарних днів, та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 20 років за 2021 рік у кількості 15 календарних днів. Крім того вважає, що має право на відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У силу статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Таким законом, що установлює та визначає державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи є Закон України від 05.11.1996 №504/96-ВР "Про відпустки".

Частина перша статті 24 вказаного Закону визначає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні приписи містяться і в частині першій статті 83 КЗпП України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію" (надалі - Закон №580-VIII).

Відповідно до частин 1 та 3 статті 59 Закону №580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону №580-VIII).

Статтею 92 Закону №580-VIII визначено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Відповідно до частин 8-11 статті 93 Закону №580-VII,I поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання) визначають Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 (надалі - Порядок №260).

Згідно з абзацами 7 і 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Верховний Суд у постанові від 04.11.2021 у справі №440/5244/19 зазначав, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII. При цьому, як свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, зокрема: поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Тобто, законодавець не виключає випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року, а навпаки, закріплює право поліцейського використати відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

З аналізу наведених правових норм слідує, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже в протилежному випадку це суперечитиме суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні відносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.

З огляду на відсутність регулювання приписами Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України "Про відпустки".

Аналогічні правові висновки висловлено судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі №160/10875/19, та у постановах Верховного Суду від 04.02.2021 у справі №160/5393/19, від 31.03.2021 у справі №320/3843/20, від 26.05.2021 у справі №360/1362/20.

Згідно з ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як видно з довідок від 23.06.2022 №196/115/12/04/06-2022 (а.с. 35) та від 15.08.2022 №258115/12/02/-2022 (а.с. 75) відповідач визнає за позивачем залишки невикористаних відпусток:

- частина щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час 2015 року у кількості 03 календарних дні;

- частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 19 календарних днів;

- щорічна додаткова оплачувана відпустка за стаж служби 20 років за 2021 рік у кількості 15 календарних днів.

Проте за обставин цієї справи між сторонами виник спір щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпусток.

Оскільки спору з приводу наявності у позивача залишків невикористаних відпусток у періоди, що означені вище, суд дійшов висновку про те, що позивач на дату звільнення зі служби у поліції, 18.03.2022 на підставі наказу ГУНП від 16.03.2022 №133 о/с, мала право на отримання грошової компенсації за невикористані частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час 2015 року у кількості 03 календарних дні, частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 19 календарних днів та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 20 років за 2021 рік у кількості 15 календарних днів.

Оскільки відповідач не здійснив виплату ОСОБА_1 такої грошової компенсації, суд дійшов висновку про наявність у спірних відносинах протиправної бездіяльності ГУНП щодо невиплати позивачу грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористані частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час 2015 року у кількості 03 календарних дні, частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 19 календарних днів, щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 20 років за 2021 рік у кількості 15 календарних днів.

Визначаючи розмір грошової компенсації, суд враховує такі обставини.

Так, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні відносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Відповідач у відзиві на позов наполягає на тому, що у березні 2022 року позивачу було здійснено нарахування одноразових компенсаційних виплат, а саме: додаткової винагороди - 5000,00 рн, компенсації за невикористану відпустку при звільненні - 3636,14 грн, матеріальної допомоги на оздоровлення - 15 729,87 грн та індексації - 1025,69 грн, на загальну суму 25 391,70 грн.

Відповідно ж до вимог пункту 4 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, вказані одноразові та компенсаційні виплати не можуть бути враховані при обчисленні середньоденного грошового забезпечення, оскільки не відносяться до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер.

Як вже було зазначено вище, у силу абзацу 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

З урахуванням наведеного, суд визнає помилковими доводи відповідача про необхідність застосування до спірних відносин положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, адже механізм визначення грошової компенсації урегульований наведеною вище нормою абзацу 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260, яку слід застосовувати у спірних правовідносинах як спеціальну.

Так, пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Верховний Суд у постанові від 18.11.2021 у справі №200/4463/19-а зазначив, що місячне грошове забезпечення, з якого обчислюються одноденний розмір грошового забезпечення для цілей виплати компенсації за невикористані дні відпустки, визначається на підставі абзацу восьмого пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260, виходячи з нормативно встановлених станом на день звільнення розмірів посадового окладу, окладу за спеціальне звання, надбавки за стаж служби та індивідуально встановлених керівником надбавок за специфічні умови проходження служби і премій.

Зі змісту залучених до матеріалів справи довідки ГУНП від 11.08.2022 №1100/115/29/10/01/-2022 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2022 по 18.03.2022 (а.с. 76) та розрахункового листа позивача за березень 2022 року (а.с. 37) суд встановив, що нормативно встановлений розмір грошового забезпечення позивача станом на березень 2022 року складався з:

1) посадового окладу - 2600,00 грн,

2) окладу за спеціальним званням (майор поліції) - 2000,00 грн,

3) надбавки за стаж служби (40% від посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням) - 1840,00 грн ((2600,00 грн + 2000,00 грн) х 40%),

4) надбавки за таємність (10% від посадового окладу) - 260,00 грн,

5) надбавки за специфічні умови проходження служби (45% від посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби) - 2898,00 грн ((2600,00 грн + 2000,00 грн + 1840,00 грн) х 45%).

Крім того, наказом ГУНП від 16.03.2022 №133 о/с позивачу встановлена премія за березень 2022 року у розмірі 62,362% (а.с. 39), тобто премія за повний місяць становитиме 5985,50 грн ((2600,00 грн + 2000,00 грн +1840,00 грн + 260,00 грн + 2898,00 грн) х 62,362%).

Також зі змісту розрахункового листа слідує, що у березні 2022 року позивачу нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 1025,69 грн (а.с. 37).

Висновок про те, що індексація є складовою грошового забезпечення поліцейських, наведений у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі №160/35/20.

Таким чином, нормативно встановлений розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за березень 2022 року складатиме 16 609,19 грн (2600,00 грн + 2000,00 грн +1840,00 грн + 260,00 грн + 2898,00 грн + 5985,50 грн + 1025,69 грн).

Додаткова винагорода у розмірі 5000,00 грн, передбачена пунктом 1 розділу ІІІ Інструкції про розміри та умови виплати винагороди поліцейським за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №259, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 28.04.2016 за №657/28787, не входить до складу грошового забезпечення поліцейських, висновок про що наведений у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі №420/5223/21.

Нараховані та виплачені позивачу у березні 2022 року грошова компенсація за невикористану у році звільнення відпустку у кількості 07 календарних днів у розмірі 3 636,14 грн та матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 15 729,87 грн не є нормативно визначеними складовими грошового забезпечення поліцейського, а пов`язані з фактом звільнення позивача зі служби у поліції.

На цій підставі згадані вище додаткова винагорода, грошова компенсація та матеріальна допомога не враховуються до нормативно визначеного розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за березень 2022 року.

Тож запропонований позивачем у позові та відповіді на відзив спосіб обчислення середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 не ґрунтується на вимогах закону та є безпідставно завищеним, адже позивачем враховані виплати, що не входять до складу грошового забезпечення поліцейського (грошова компенсація за невикористану відпустку, додаткова винагорода тощо), розмір яких, до того ж, довільно збільшений ним з розрахунку на 30 календарних днів.

За наведених вище обставин розмір місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за березень 2022 року, з якого на підставі абзацу 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 обчислюються одноденний розмір грошового забезпечення для цілей виплати компенсації за невикористані дні відпустки становитиме 16609,19 грн, а розмір одноденного грошового забезпечення в цих цілях - 553,64 грн (16609,19 грн : 30).

Отже, з ГУНП на користь ОСОБА_1 належить стягнути грошову компенсацію за невикористані частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час 2015 року у кількості 03 календарних дні, частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 19 календарних днів, щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 20 років за 2021 рік у кількості 15 календарних днів (всього 37 днів) у розмірі 20 484,68 грн (553,64 грн х 37 днів), а не 73153,44 грн, як це просить позивач.

З приводу вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо недонарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану в році звільнення (2022 рік) відпустки в кількості 07 календарних днів в сумі 10 203,70 грн та стягнення з відповідача на користь позивача такої компенсації суд зазначає наступне.

Позивач стверджує, що при звільненні вона отримала 3 636,14 грн грошової компенсації за 07 календарних днів за 2022 рік, як це видно із розрахункового листа за березень 2022 року (а.с. 37). На думку позивача такий розмір компенсації суперечить абзацу 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260, оскільки мав бути обчислений шляхом ділення розміру грошового забезпечення, право на отримання якого ОСОБА_1 має на день звільнення, на 30 календарних днів, що в результаті становить 13 839,84 грн. Звідси позивач обчислює суму недовиплачених коштів при звільненні у розмірі 10 203,70 грн.

Суд, з урахуванням сформульованого вище висновку про те, що додаткова винагорода та матеріальна допомога не враховуються до нормативно визначеного розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за березень 2022 року, а також того, що розмір одноденного грошового забезпечення для визначення грошової компенсації за невикористані відпустки становить 553,64 грн, приходить до висновку про те, що позивач має право на компенсацію за невикористану в році звільнення (2022 рік) відпустку в кількості 07 календарних днів у сумі 3875,48 грн (553,64 грн х 7 днів).

Враховуючи фактично виплачену суму грошової компенсації у розмірі 3 636,14 грн, суд констатує, що на користь позивача належить стягнути різницю у розмірі 239,34 грн, а не 10203,70 грн, як це просить позивач.

З приводу вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд зважає на такі обставини.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 цього ж Кодексу у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати усіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо).

Аналіз такого правового регулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно й розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що таке тлумачення цієї норми права відповідає висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 (справа №480/3105/19), ухваленій у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі №160/13220/19 зауважив, що за правилами вказаних вище нормативних актів невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням. Отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Однак, за обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем відповідач ще не провів, оскільки ОСОБА_1 наразі не виплачена спірна грошова компенсація за невикористані частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час 2015 року у кількості 03 календарних дні, частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 19 календарних днів, щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 20 років за 2021 рік у кількості 15 календарних днів.

А відтак, у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ГУНП середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку наразі належить відмовити з огляду на їх передчасність, адже суд позбавлений можливості визначити кількість днів прострочення виплати позивачу спірної грошової компенсації та, як наслідок, визначити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України з урахуванням критеріїв, наведених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц та судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, позов слід задовольнити частково.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач від сплати судового збору звільнена, оскільки є особою з інвалідністю другої групи.

Відповідач доказів понесення судових витрат не надав.

Поряд з цим, позивач заявила до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Згідно зі ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Суд зауважує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Так, 08.07.2022 між гр. ОСОБА_1 (клієнт) та ОСОБА_2 (адвокат) був укладений договір про надання правової допомоги (а.с. 41-45).

На підтвердження факту понесення витрат за цим договором позивачем надано копії акту наданих послуг від 25.07.2022 №3 (а.с. 48), квитанції від 25.07.2022 №93 (а.с. 49) про сплату коштів у розмірі 3000,00 грн за адвокатські послуги згідно з договором від 08.07.2022 б/н.

Тож доведеним є факт понесення позивачем витрат на оплату правничої допомоги лише в межах суми 3000,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на обставини часткового задоволення позовних вимог, суд, з урахуванням пропорції 1/5, стягує на користь позивача частину витрат на правничу допомогу у розмірі 600,00 грн.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 при звільненні зі служби у поліції грошової компенсації за невикористані частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час 2015 року у кількості 03 календарних дні, частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 19 календарних днів, щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 20 років за 2021 рік у кількості 15 календарних днів, та щодо недонарахування і невиплати грошової компенсації за невикористану в році звільнення (2022 рік) відпустку в кількості 07 календарних днів.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час 2015 року у кількості 03 календарних дні, частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 19 календарних днів, щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби 20 років за 2021 рік у кількості 15 календарних днів у розмірі 20 484 (двадцять тисяч чотириста вісімдесят чотири) грн 68 коп.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористану в році звільнення (2022 рік) відпустку в кількості 07 календарних днів в розмірі 239 (двісті тридцять дев`ять) грн 34 коп.

В решті вимог - позов залишити без задоволення.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області (вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, 36014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) частину витрат, понесених на оплату правничої допомоги, у розмірі 600 (шістсот) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду впродовж тридцяти днів з моменту його підписання.

Суддя Є.Б. Супрун