Справа № 260/188/21
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2022-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 грудня 2022 рокум. Ужгород№ 260/188/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Калинич Я.М.

при секретарі судового засідання Зейкан М.М.

за участю:

позивач: не з`явився,

представник відповідача: Роман М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Закарпатської обласної прокуратури (далі - відповідач), яким просить:

1. Визнати протиправною бездіяльність Закарпатської обласної прокуратури, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачу вихідної допомоги у зв`язку із звільненням у розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 57777,22 грн.

2. Зобов`язати Закарпатську обласну прокуратуру провести виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв`язку із звільненням у розмірі середньомісячної заробітної плати в розмірі 57777,22 грн., перевівши грошові кошти на банківський картковий рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АТ «Альфа Банк» (Рахунок для поповнення (ІВАМ) НОМЕР_1 ), з відрахуванням податків й інших обов`язкових платежів.

3. Стягнути з відповідача - прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.12.2020 по день постановлення судового рішення, перевівши грошові кошти на банківський картковий рахунок відкритий в АТ «Альфа Банк» (Рахунок для поповнення (ІВАМ) НОМЕР_1 ), з відрахуванням податків й інших обов`язкових платежів.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у справі № 260/188/21 без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.07.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.10.2021 у справі № 260/188/21 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції Закарпатського окружного адміністративного суду.

Автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України визначено головуючою суддею по справі Калинич Я.М.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2022 року справу прийнято до провадження суддею ОСОБА_2 .

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України. Посилаючись на ч.5 ст.51 ЗУ «Про прокуратуру» та ч.4 ст.40 КЗпП України зазначає, що цими нормами передбачений вичерпний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми КЗпП України. Вважає, що зазначеними нормами не встановлено обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що згідно із вимогами підпункту 1 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, наказом Закарпатської обласної прокуратури від 24.12.2020 року №411к позивача звільнено з посади прокурора Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області та органів Закарпатської обласної прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідач звертав увагу суду на те, що текст наказу прокурора Закарпатської обласної прокуратури від 24.12.2020 року №411к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора не містить посилань на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України як на підставу звільнення.

Водночас зазначив, що Законом №113-ІХ статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Такими законами, що регулюють статус прокурорів та відповідно мають статус спеціальних, є Закон України «Про прокуратуру» і Закон №113-ІХ.

Законом України «Про прокуратуру» передбачено, що у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону не передбачено виплату вихідної допомоги. У свою чергу, ст. 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

З огляду на наведене відповідач вважає, що позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, відтак позивач не набув права на її отримання.

Позивачем подано також до суду відповідь на відзив, в обґрунтування якої останній зазначив, що виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про прокуратуру» та Кодексу законів про працю, вбачається, що наведеними нормами передбачений виключний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми Кодексу законів про працю України. Разом з тим, наведеними нормами не встановлено таких обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що має право на отримання вихідної допомоги відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України з 16 липня 2001 року на різних посадах. З 15 грудня 2015 року по 29 грудня 2020 року працював на посаді прокурора Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської обласної прокуратури.

24.12.2020 року наказом керівника Закарпатської обласної прокуратури №411к на підставі рішення четвертої кадрової комісії від 24.11.2020 року №114 ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Берегівської місцевої прокуратури Закарпатської області та органів Закарпатської обласної прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 29.12.2020 року.

Відповідно до резолютивної частини наказу Прокуратури Закарпатської області від 24.12.2020 року №411к відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області доручено провести остаточний розрахунок та здійснити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

ОСОБА_1 29.12.2020 року звернувся із запитом до Закарпатської обласної прокуратури про причини не виплати йому вихідної допомоги при звільненні у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, відповідно до ч. 1 ст. 40, ст. 44 КЗпП.

Листом від 30.12.2020 року за №21-86 вих-20 позивача повідомлено, що підстав та порядку надання вихідної допомоги при звільненні, зокрема посилань на ст.44 КЗпП, у вищевказаному наказі не зазначено.

Відповідно до довідки Закарпатської обласної прокуратури від 06 грудня 2022 року №99-вих.22 середня заробітна плата позивача, яка обчислена виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню з займаної посади 29.12.2020 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», складає: середньоденна заробітна плата 968,93 грн., середньомісячна заробітна плата, згідно цієї довідки, складає 11627,11 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, враховуючи висновки Верховного Суду викладені у постанові від 29.09.2022 року, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 19 Конституції України в становлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру».

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно з підп. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 статтю 51 Закону України «Про прокуратуру» доповнено частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Згідно зі статтею 1 Кодексу законів про працю Україні, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

За приписами пункту 1 частини 1статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 статтю 40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною п`ятою.

Отже, відповідно до частини 5статті 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Судом встановлено, що позивача звільнено з посади на підставі Закону України «Про прокуратуру», а саме відповідно на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Проте, Кодекс законів про працю України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Закон України «Про прокуратуру» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте Кодекс законів про працю регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.

Суд зазначає, що внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 в Закон України «Про прокуратуру» та в Кодекс законів про працю України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі п. 9 ч. 1ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Закон України «Про прокуратуру» встановлює обмеження тільки щодо не поширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Внесені зміни в Кодекс законів про працю стосуються обмежень щодо застосування положень частини другої статті 40, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цьогоКодексу.

При цьому, застереження щодо виплати прокурорам вихідної допомоги при звільненні ані Закон №1687, ані КЗпП України не містять.

В той же час відсутність у наказі про звільнення посилань на положення п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України не може бути підставою для обмеження права позивача на отримання вихідної допомоги.

У постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №823/244/16 та від 17.10.2018 року у справі №823/276/16 міститься правовий висновок, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд відхиляє посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 31.01.2018 у справі №820/1119/16 оскільки, згідно правових позицій Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30.01.2019 у справі №755/10947/17) суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію.

Отже, оскільки позивача звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі, не менше середнього місячного заробітку - відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача з приводу того, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі, не менше середнього місячного заробітку, як необґрунтовані та не доведені в ході розгляду справи.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року, у даній справі, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.07.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.10.2021 у справі № 260/188/21 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції Закарпатського окружного адміністративного суду.

Так, у даній постанові Верховний Суд зазначив: « 49. За наведених обставин, Верховний Суд приходить до висновку, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури). 50. Посилання судів попередніх інстанцій на ту обставину, що на час розгляду спірних правовідносин чинним є наказ Прокуратури Закарпатської області від 17.04.2019 №262-к, який містить відмінні від наказу від 24.12.2020 №411к підстави звільнення (пункт 3 частини першої статті 49 Закону України «Про прокуратуру»), що не передбачають виплату одноразової допомоги при звільненні, є помилковими, оскільки на момент звернення позивача до суду у цій справі з позовом чинним був наказ керівника Закарпатської обласної прокуратури від 24.12.2020 №411к про звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», за наявності якого у позивача виникло право на отримання вихідної допомоги при звільненні. 51. Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 заявляв вимоги щодо зобов`язання відповідача проведення виплати вихідної допомоги в конкретно визначеній сумі, а саме: 57777,22 грн. та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30.12.2020 до дня фактичного розрахунку. 52. Оскільки Закарпатська обласна прокуратура допустила протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, і враховуючи приписи статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 53. Верховний Суд зауважує, що обчислення середньої заробітної плати та розрахунок розміру суми відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, має здійснюватися за правилами Порядку № 100. 54. Зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди, встановивши відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури, не вирішували питання щодо правильності обрахунку позивачем заявленої суми вихідної допомоги і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та, відповідно, не навели у своїх рішеннях розрахунків належних до стягнення сум на підставі належних та допустимих доказів……60. Суду першої інстанції під час нового розгляду необхідно врахувати викладене у цій постанові, об`єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішенню спору по суті, та здійснити розрахунок розміру належних до стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до правил Порядку № 100.».

Оцінюючи спірні правовідносини суд зазначає, що при звільненні з підстав, передбачених пункту 1 частини 1статті 40 КЗпП України, вихідна допомога виплачується в розмірі не менше середнього місячного заробітку.

За правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, середній заробіток працівника визначається виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню.

Згідно з абз. 1, 2 пункту 8 вказаного Порядку такий заробіток обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до наявної у справі довідки Закарпатської обласної прокуратури від 06.12.2022 року №99-вих.22 у жовтні 2020 року позивачеві нараховано 6782,49 грн. (фактична кількість відпрацьованих робочих днів - 7) та у листопаді 2020 року 16471,73 грн. (фактична кількість відпрацьованих робочих днів - 17).

Середньоденний заробіток склав 968,93 грн. ((6782,49+16471,73)/24 дні).

Оскільки, дана довідка не повністю відповідає вимогам, визначеним Порядком обчислення середньої заробітної плати, затв. Постановою КМ від 08 лютого 1995 року №100, то судом самостійно зроблено розрахунок розміру середньомісячної заробітної плати, який в результаті обчислення, складає 20832,00 грн. (968,93 грн. (середньоденна заробітна плата) х 21,5 (середня кількість робочих днів за останні два місяці перед звільненням)).

З урахуванням наведеного сума вихідної допомоги складає 20832,00 грн., яка, в свою чергу, підлягає стягненню з відповідача, задля належного захисту порушених прав позивача, а не шляхом зобов`язання відповідача нарахувати таку та виплатити, як цього просить позич у позовній заяві. Суд також не погоджується з власними розрахунками позивача розміру належної йому вихідної допомоги у сумі 65839,15 грн. (після уточнення позовних вимог в цій частині), а тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Щодо несвоєчасного розрахунку з позивачем, то суд зазначає таке.

Відповідно до приписів ст.116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вже зазначав суд у цьому рішенні, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні прокурорів не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Отже, позивач має право на компенсацію від відповідача у зв`язку із затримкою належних до виплати сум.

Відповідно до правової позиції, що викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17 та від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, невиплачена позивачу сума вихідної допомоги при звільненні відноситься до тих сум, щодо яких застосовується ст.117 КЗпП України у разі їх несвоєчасної виплати.

Як видно з матеріалів справи, позивач був звільнений з 29.12.2020 року, тобто 29.12.2020 року є останнім днем його роботи у відповідача. Водночас, 29.12.2020 року позивачу не було виплачено суму вихідної допомоги.

Позивач просить суд застосувати ст.117 КЗпП України за час затримки у виплаті вихідної допомоги з 30.12.2020 року по день постановлення судового рішення, тобто по 07.12.2022 року.

Суд зауважує, що позивач, з урахуванням ч.3 ст.9 КАС України, має право самостійно визначати період затримки повного розрахунку, за який він бажає отримати компенсацію.

Таким чином, оскільки вихідна допомога не виплачена позивачу в день його звільнення, вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. Тому відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, і зокрема, за період, визначений позивачем самостійно.

Оскільки відповідач повинен був виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні, то період затримки, відповідно до заявлених позовних вимог, з 30.12.2020 року по 07.12.2022 року становить 392 дня.

Отже, позивачу мало б бути виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 379820,56 грн. (392 (кількість днів затримки)х 968,93 грн. (середньоденну заробітну плату)).

Однак, при задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

При розгляді цієї справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 у справі №6-39цс11, у постанові Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999, у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а (К/9901/8793/18) та висновки Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 щодо застосування принципу співмірності з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03.04.2019 у справі №662/1626/17, від 17.01.2019 у справі №2-1579/11; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, від 31.03.2021 у справі №120/2617/20-а, від 24.06.2021 у справі №480/2577/20.

Однак, суд зауважує, що в порівнянні із невиплаченою позивачу сумою вихідної допомоги при звільненні в розмірі 20832,00 грн., розмір виплати за несвоєчасний розрахунок при звільненні 379820,56 грн. не можна вважати співмірним, оскільки останній більш ніж у 18 раз перевищує суму вихідної допомоги при звільненні.

Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 20832,00 грн. / 379820,56 грн (сума невиплаченої вихідної допомоги при звільненні / середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,055. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 968,93 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,055 х 392 (календарних днів затримки розрахунку) = 20889,68 гривень.

Отже, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути стягнутий з відповідача в розмірі 20889,68 грн.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на наведене, суд частково погоджується з мотивами і аргументами, на які посилався позивач, оскільки наведений перелік доказів в частині спростовує позицію відповідача, відтак адміністративний позов слід задовольнити частково.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання розподілу судового збору.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Закарпатської обласної прокуратури (вул. Коцюбинського, буд. 2а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Закарпатської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 .

Стягнути з Закарпатської обласної прокуратури (вул. Коцюбинського, буд. 2а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20832 (двадцять тисяч вісімсот тридцять дві) гривні 00 коп.

Стягнути з Закарпатської обласної прокуратури (вул. Коцюбинського, буд. 2а, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за весь час затримки виплати належної йому вихідної допомоги при звільненні за період з 29.12.2020 року по 07.12.2022 року у сумі 20889 (двадцять тисяч вісімсот вісімдесят дев`ять) гривень 68 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 12 грудня 2022 року.

СуддяЯ. М. Калинич