Справа № 205/4622/22
Суддя: Федотова В. М.
Дата ухвалення: 2022-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

07.12.2022 Єдиний унікальний номер 205/4622/22
Справа № 205/4622/22
Провадження № 2а/205/74/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Федотової В.М., при секретарі Глух Т.В., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Хрущ Миколи Сергійовича, відповідача Червоноштан Романа Костянтиновича, представника відповідача Булаха Євгена Юрійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до головного спеціаліста Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Червоноштан Романа Костянтиновича про скасування рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни походження або третьої країни,

ВСТАНОВИВ:

28 липня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позову посилався на те, що 17.07.2022 року головним спеціалістом Головного Управління ДМС України в Дніпропетровській області Червоноштан Р.К. було встановлено, що позивач ОСОБА_1 , громадянин Грузії, прибув на територію України у 2012 році у особистих справах. Під час перевірки документів було виявлено, що позивач перевищив відповідний термін перебування та ухилявся від виїзду з території України. Таким чином, позивач порушив правила перебування іноземців на території України та вимоги ч. 1, 3, ст. 3, ст. 9 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Відповідно до рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни походження або третьої країни № 72 від 18.07.2022 року, яке було винесене головним спеціалістом Головного Управління ДМС України в Дніпропетровській області Червоноштан Р.К., позивача було зобов`язано покинути територію України у термін до 16.08.2022 року. Вказане рішення позивач вважає протиправним, оскільки за весь час його перебування на території України він неухильно дотримувався норм Конституції та законів України, крім того, в`їзд на територію України позивача здійснено на законних підставах, що підтверджується свідоцтвом про шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 , з якою вони разом із своїми малолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2012 року мешкають у будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , який було придбано та відремонтовано за їх спільні кошти. У зв`язку із широкомасштабним вторгненням РФ на територію України позивач не мав права залишити свою сім`ю без засобів існування на території України, а забрати сім`ю із собою на територію держави походження не вбачається можливим. На позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП. Копію постанови про накладення адміністративного стягнення позивачем отримано 18.07.2022 року.

Враховуючи викладене, позивач змушений звернутись до суду та просити визнати протиправним та скасувати рішення № 72 від 18.07.2022 року, яке було винесене головним спеціалістом Головного Управління ДМС України в Дніпропетровській області Червоноштан Р.К. про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни походження або третьої країни громадянина республіки Грузія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та зобов`язати відповідача анулювати в його паспорті штамп та запис «Прийнято рішення про примусове повернення від 18 липня 2022. Встановити строк для виїзду 30 діб. Зобов`язати залишити територію України до 16 серпня 2022 року».

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у адміністративній справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2022 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову було задоволено частково, зупинено виконання рішення головного спеціаліста Головного Управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області Червоноштан Романа Костянтиновича про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, до набрання законної сили судовим рішенням у адміністративній справі № 205/4622/22, у задоволенні заяви в іншій частині було відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 та його представник Хрущ М.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні заявленим вимогам, позов просили задовольнити. В подальшому надали до суду заяви, у якій просили справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримали.

Від представника відповідача надійшов відзив, у якому він просив відмовити у задоволені позову. В обґрунтування заперечень посилався на те, що виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначений ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», зокрема, ч. 17 ст. 4 вказаного Закону передбачає, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. Частиною 15 статті 4 вказаного Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України. Іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком. Таким чином, не маючи законних підстав для перебування на території України, визначених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивач мав право тимчасово перебувати на території України не більше як 90 днів протягом 180 днів. Із письмових пояснень, наданих позивачем вбачається, що позивач ОСОБА_1 вперше прибув на територію України у 2003 році до родичів, у 2011 році виїхав з України і повернувся у 2012 році на підставі шлюбу з громадянкою України, також, на підставі шлюбу отримував тимчасову посвідку на проживання в Україні у 2012 році, але після завершення строку дії посвідки до органів міграційної служби не звертався, територію України вчасно не залишив у зв`язку із сімейними обставинами. Перевірити підстави в`їзду позивача на територію України немає можливості, оскільки за обліками інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України не встановлено, що обумовлено строками зберігання такої інформації. Представник відповідача не заперечує та не спростовує законність в`їзду позивача на територію України, однак станом на дату складання рішення про примусове повернення від 18.07.2022 року позивач, щонайменше 5 років перебуває на території України у нелегальному становищі з порушенням норм Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Оскільки строк дії тимчасової посвідки, яка була видана позивачу у 2012 році закінчився у 2013 році, позивач повинен був звернутись до органів ДМС за 15 днів до закінчення строку дії тимчасової посвідки для її обміну, або виїхати за межі України, однак таких дій не вчинив, а отже втратив законні підстави перебування на території України. Доказів вчинення будь-яких дій з 2013 року з боку позивача щодо легалізації свого перебування на території України матеріали справи не містять. 18.07.2022 року співробітниками ГУНП в Дніпропетровській області було виявлено позивача, який порушив термін перебування на території України та доставлено його до ГУДМС України в Дніпропетровській області для подальшої перевірки, в результаті якої було встановлено, що станом на 18.07.2022 року позивач з 2017 року по 2022 рік з території України не виїжджав, а отже перевищив відповідний термін перебування на території України та ухилявся від виїзду з території України. Крім того зазначив, що факт одруження та батьківства позивача не спростовує встановленні порушення міграційного законодавства в діях останнього. Позивач не набував громадянства України, не отримував дозвіл на імміграцію, не документований посвідками на проживання в Україні з 2013 року, а тому відповідачем правомірно винесено рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни та надано докази такої правомірності з посиланнями на конкретні норми чинного законодавства, оскільки чинним законодавством України не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, а порушення міграційного законодавства не звільняє особу від відповідальності. Додатково звертає увагу суду, що вказане рішення не зобов`язує позивача повертатись саме до країни громадянської належності, він може виїхати до будь-якої країни, а оскільки рішення прийнято без заборони в`їзду, позивач має право повернутись на територію України після виконання необхідних законодавчих формальностей щодо законності перебування на території України.

Представник відповідача Булах Є.Ю. та відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. В подальшому надали до суду заяви, у яких просили закінчити розгляд справи без застосування звукозаписувального технічного засобу, наполягали на відмові у задоволенні позовних вимог, доводи викладені у відзиві підтримали.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , яка є дружиною позивача, підтвердила обставини, викладені позивачем у позовній заяві.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Суд, вивчивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 27 січня 2012 року (а.с. 12).

Батьками малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 13, 14).

Рішенням № 72 від 18.07.2022 року про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни походження або третьої країни, яке було винесене головним спеціалістом Головного Управління ДМС України в Дніпропетровській області Червоноштан Р.К., було зобов`язано позивача покинути територію України у термін до 16.08.2022 року (а.с. 5-6).

За змістом вказаного рішення, громадянин Грузії ОСОБА_1 у 2012 році прибув на територію України у особистих справах. 18.07.2022 року співробітниками ВП № 3 ГУНП у Дніпропетровській області доставлений до приміщення ГУ ДМС у Дніпропетровській області. В результаті перевірки документів встановлено, що останній перевищив відповідний термін перебування та ухилявся від виїзду з території України. Таким чином, громадянин Грузії ОСОБА_1 порушив правила перебування іноземців на території України та вимоги ч. 1, 3 ст. 3, ст. 9 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (а.с. 5-6).

Позивач своїм підписом підтвердив, що послуг перекладача він не потребує, копію вищевказаного рішення отримав та йому повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України та охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні прийнято рішення про його примусове повернення. Позивач також підтвердив, що йому повідомлено, що зазначене рішення може бути оскаржене в суді і він зобов`язався не пізніше 16.08.2022 року залишити територію України (а.с. 5-6).

Відповідно до імперативних приписів статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

18.07.2022 року відносно позивача складений протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 003624 за порушення правил перебування іноземців на території України, а саме: ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 203 КУпАП (а.с. 7-8).

Постановою Державної міграційної служби України про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 003616 від 18.07.2022 року за порушення ч. 1, 3 ст. 3, ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» на позивача накладено адміністративне стягнення згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 3 400,00 грн. (а.с. 9).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у зазначеній справі, суд виходить з наступного.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, оскільки вважає, що діями суб`єкта владних повноважень, а саме органу Державної міграційної служби, порушено його права.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України (далі - Закон).

Положеннями ч. 1 ст. 3 Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права та свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

За змістом ст.ст. 6, 7 Закону іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом.

Положеннями ст. 9 Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку; Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації; Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

В`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України (ст. 15 Закону).

Реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Правила щодо реєстрації іноземців та осіб без громадянства не поширюються на осіб, які з наміром визнання їх біженцями в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні чи отримання притулку або тимчасового захисту, незаконно перетнули державний кордон України. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції здійснює реєстрацію іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія закону про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні, лише за наявності одного з документів, що видаються таким особам відповідно до зазначеного закону (ст. 16 Закону).

Крім того, процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» (далі Порядок).

Так, положеннями підпункту 2 пункту 2 Порядку передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Разом з тим, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій (ст. 25 Закону).

Згідно із ч. 1 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно положень п. п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 року (далі - Положення), Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом п. 9, п. 4 Положення, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно із пунктом 4 розділу 1 Інструкції, іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Відповідно до п. 5 розділу 1 Інструкції, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Позивач зазначає, що перетину або проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон він не здійснював.

Пунктом 14 частини 1 статті 1 цього Закону встановлено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно із ч. 17 ст. 4 Закону іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Частиною 15 статті 4 Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 17 Закону іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом, позивач прибув на територію України у 2012 році року у особистих справах, однак з того часу до відповідача за відповідними дозвільними документами, захистом чи отримання статусу біженця не звертався, будь-які належні та допустимі докази письмових звернень позивача до відповідних органів про продовження строку перебування на території України або щодо правомірного перебування на території України матеріали справи не містять.

Позивач також зазначає, що він безперервно проживає на території України на постійній основі з 2012 року, його в`їзд на територію України здійснено на законних підставах, що підтверджується свідоцтвом про шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 , з якою вони разом із своїми малолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2012 року мешкають у будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , який було придбано та відремонтовано за їх спільні кошти.

Однак, суд з цього приводу зазначає, що вказані обґрунтування не узгоджуються з позицією Верховного Суду, який в своїй Постанові від 18.03.2021 року по справі № 522/14416/18 зазначив, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України, а сам по собі факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях, крім того, зважаючи на наявність зареєстрованого шлюбу відповідача з громадянкою України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України, після звернення позивача до органів міграційної служби із наданням посвідки на проживання з вказаних підстав, він матиме змогу легально перебувати на території України, не порушуючи, при цьому норм міграційного законодавства.

Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення у Постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 року у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 року у справі № 755/14023/17.

Крім того, факт укладення шлюбу та/або народження дитини на території України не є тотожнім легалізації іноземця чи особи без громадянства на території України. Вказані факти можуть бути підставою для оформлення права такої особи на проживання (перебування) в Україні, але не можуть самі по собі заміняти передбачені законом дії такої особи для реалізації цього права. Бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу) протягом майже 10 років, вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.

Вимогами ч. 1 ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Порушення іноземцями правил перебування на території України є підставою для винесення рішення про примусове повернення їх з території України.

Таким чином, порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження та, зважаючи на характер спірних правовідносинах, є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення, без заборони в`їзду на територію України.

Приймаючи рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, відповідач виходив з того, що останній перевищив термін перебування та ухилився від виїзду з території України, із заявою про продовження строку перебування на території України не звертався.

Суд погоджується із вказаним рішення відповідача, оскільки на час прийняття такого рішення строк перебування позивача Бабунашвілі Отарі території України перевищив 90 днів протягом 180 днів і строк його перебування на території України не був продовжений в передбаченому законодавством порядку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй Постанові від 12.08.2020 року у справі № 755/14023/17 про визнання дій протиправними, скасування рішення про примусове повернення з України, висловив наступну за змістом позицію: «18 серпня 2017 року головним спеціалістом сектору у справах іноземців та осіб без громадянства Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві Наливайко Михайлом Андрійовичем прийнято рішення про примусове повернення з України ОСОБА_1 , в країну походження та зобов`язано його покинути територію України у термін до 18 вересня 2017 року. Підставою прийняття даного рішення слугував факт проживання позивача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України. В силу викладеного, Суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивачем не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Положеннями ч. 5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, позивач не реалізував своє право на продовження строку тимчасового перебування на території України, не вжив заходів щодо продовження такого строку, перевищив дозволений термін перебування на території України, чим порушив вимоги міграційного законодавства України.

Слід відзначити, що відповідач не вчиняв жодних протиправних дій, які б були направлені на роз`єднання сім`ї, оспорюване рішення стосується виключно прав та обов`язків позивача, який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, спірне рішення відповідачем ухвалено в межах його компетенції та на підставах, визначених законом.

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у Постанові від 28.08.2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Враховуючи вищевикладене, положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також встановленого факту порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства щодо проживання без відповідних документів на території України, суд доходить висновку, що у відповідача станом на 18.07.2022 року були наявні правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення, а тому позовні вимоги щодо скасування рішення про примусове повернення позивача ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни та зобов`язання відповідача анулювати в його паспорті штамп та запис «Прийнято рішення про примусове повернення від 18 липня 2022. Встановити строк для виїзду 30 діб. Зобов`язати залишити територію України до 16 серпня 2022 року» задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 6 ст. 157 КАС України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо відмови у задоволенні позову заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 КАС України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 19, 26, 33 Конституції України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 2, 5, 6, 72, 77, 90, 139, 157, 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до головного спеціаліста Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Червоноштан Романа Костянтиновича про скасування рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни походження або третьої країни відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Федотова В.М.