Справа № 260/5284/21
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2022-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

07 грудня 2022 року

м. Київ

справа №260/5284/21

адміністративне провадження №К/990/33008/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Білак М.В.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2022 року у справі № 260/5284/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дисциплінарної комісії Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Дисциплінарної комісії Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (далі - відповідач 1), Головного управління Національної поліції у Закарпатській області (далі - відповідач 2, ГУНП у Закарпатській області), й якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Начальника ГУНП в Закарпатській області від 28 серпня 2021 року №1761 дск "Про створення дисциплінарної комісії та призначення службового розслідування";

- визнати протиправним та скасувати Висновок службового розслідування за відомостями щодо порушення службової дисципліни ОСОБА_1 , від 08 вересня 2021 року № 831/106/2-2021дск;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУНП в Закарпатській області від 09 вересня 2021 року № 2092 дск "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників поліції ГУНП в Закарпатській області" в частині звільнення старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УОТЗ ГУНП в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_1 , відповідно до пункту 7 частини З статті 13 Дисциплінарного статуту Національної поліції, зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУНП в Закарпатській області від 20 вересня 2021 року № 2050дск про звільнення ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах управління оперативно-технічних заходів ГУ НП в Закарпатській області, з 20 вересня 2021 року, зі служби в поліції відповідно;

- зобов`язати начальника ГУНП в Закарпатській області поновити позивачку на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах управління оперативно-технічних заходів Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, з 20 вересня 2021 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2022 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із такими судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Перевіривши відповідність вказаної касаційної скарги та доданих до неї документів вимогам статті 330 КАС України, суд дійшов висновку, що вказана скарга підлягає залишенню без руху, з огляду на наступне.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

В обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції під час ухвалення судового рішення не були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 819/691/17, від 11 лютого 2021 року у справі № 640/21065/18, від 27 квітня 2021 року у справі № 826/8332/17, від 31 травня 2021 року у справі № 0840/3202/18., від 20 січня 2021 року у справі № 640/18679/18, від 25 лютого 2021 року у справі № 820/292/17, від 05 грудня 2019 року у справі № 428/8276/16-а, від 10 квітня 2019 року у справі № 802/1150/17-а, від 28 лютого 2018 року у справі № 817/280/16, від 28 лютого 2019 року у справі № 817/860/16, від 03 жовтня 2019 року у справі № 826/10460/16, від 29 квітня 2021 року у справі № 640/942/20, від 06 вересня 2018 року у справі № 265/6850/16-ц, а також постановах Верховного Суду України від 14 січня 2014 року у справі № 21-395а13, від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15.

Однак скаржник не зазначає яку саме норму права судом апеляційної інстанції застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вищевказаних постановах Верховного Суду та не указує щодо застосування якої саме норми права в ній викладено висновок.

Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Так, у справі № 819/691/17 предметом спору було звільнення державного службовця з посади на підставі пункту 1 частини першої та частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

У справі № 640/21065/18 спір виник внаслідок незаконного звільнення державного службовця із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIIІ, адже після попередження про скорочення його посади відповідачами не було запропоновано наявні вакантні посади, які він міг обіймати, відповідно до своєї кваліфікації.

У справі № 826/8332/17 предметом оскарження було незаконне звільнення позивача з посади за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, пункту 1 статті 40 КЗпП України, оскільки відповідачем не надано доказів подання позивачем заяви про відмову від запропонованої посади або про звільнення зі служби.

У справі № 0840/3202/18 спірні правовідносини виникли незаконного звільнення позивача з посади першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області, оскільки попередження про скорочення посади позивача з 21.07.2018 було сформовано 21.05.2018, а наказ про його звільнення прийнятий 06.07.2018, тобто раніше ніж сплинув встановлений законодавством України 2-місячний термін з моменту попередження позивача про наступне вивільнення.

У справі № 640/18679/18 предметом оскарження було незаконне звільнення позивача з посади у зв`язку із скороченням штату державних службовців відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, оскільки відповідач не надав належних доказів того, що позивачу пропонували вакантні посади при попередженні про звільнення, а також доказів відмови позивача від подальшого проходження служби та доказів відсутності вакантних посад в цій же установі, які за своєю кваліфікацією може обійняти позивач.

У справі № 820/292/17 спір виник внаслідок незаконного звільнення державного службовця із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону № 889-VIII, адже позивачці в порядку, передбаченому статті 49-2 КЗпП України, не було запропоновано усі вакантні посади, що існували в Київській ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

У справі № 428/8276/16-а предметом оскарження було звільнення позивача з посади директора департаменту з юридичних питань та контролю міської ради у зв`язку із скороченням штату працівників виконавчих органів Сєвєродонецької міської ради за пунктом 1 статті 40 КЗпП України на підставі розпорядження від 02 липня 2016 року № 219-К.

У справі № 802/1150/17-а предметом позовних вимог було оскарження наказу про звільнення поліцейського за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту ОВС), де Суд виходив з доведеності у спірних правовідносинах факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку та обґрунтованості оскарженого наказу.

У справах № 817/280/16, № 817/860/16 та № 826/10460/16 предметом спору було звільнення позивачів із займаних посад на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокурату» у зв`язку із ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури.

У справі № 640/942/20 спірні правовідносини виникли щодо оскарження наказу про звільнення позивача з посади генерального директора Департаменту територіального та місцевого розвитку Секретаріату КМУ у зв`язку з отриманням ним негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 87 Закону №889-VIIІ.

У справі № 265/6850/16-ц предметом оскарження був наказ ПрАТ «МК «Азовсталь» від 04 листопада 2016 року № 162тд про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани за порушення технологічного процесу внаслідок недотримання вимог посадової і технологічної інструкцій про розливці сталі 24 вересня 2016 року, що призвело до завдання збитків підприємству, які відзначено в акті розслідування комісії від 04 жовтня 2016 року.

Натомість у цій справі, що розглядається, спір виник у зв`язку із накладення на позивача дисциплінарного стягнення, за результатами реалізації якого позивача звільнено зі служби. При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач скоїла дисциплінарний проступок, грубе порушення вимог посадової інструкції, пунктів 1, 4, 5, 6, 13 частини 3 статті 1, частинні статті 5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 року № 2337-УІІ, пунктів 1,2,5,6 частини 1 статті 18 Закону України від 02.07.2015 № 580-УІІІ "Про Національну поліцію", частини 3 статті 10 Закону України "Про захист персональних даних", пункту ІІ Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2021року за № 736, абзаців 21-26, 29 пункту 116 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, установах, організаціях, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 № 939, пункту 11 Інструкції про порядок ведення обліку, зберігання , використання і знищення документів та інших носіїв інформації, що містять службову інформацію у Національній поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 26.01.2017 № 65, пунктів 1,2,3,5,8.11,12 частини 1 пункту 4 частини 2 розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затвердженого наказом МВС України від 09.11.2016 року № 1179, частини 7 розділу IV Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом МВС України від 07.11.2018 № 893,пункту 4 частини 4 розділу І Положення про організацію службової підготовки працівників Національної поліції України, затвердженого наказом МВС України від 26.01.2016 року № 50, що виразилось у використанні відкритого каналу зв`язку через месенджер "WatsАрр" в мережі "Інтернет" та пересилання інформації, яка у відповідності до підпункту 3 пункту 9, підпункту З пункту 10 Переліку затвердженого наказом НПУ від 12.10.2018 № 945, віднесена до службової, у незаконному копіюванні та пересиланні через месенджер "WatsАрр" в мережі "Інтернет" документів, що мають ступень секретності "таємно" та відповідають ст..4,4.1 Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, затверджену наказом СБ України від 23.12.2020 № 383, систематичному невиконанні наказів керівництва з питань службової діяльності, невжиття заходів з належної організації службової підготовки в УОТЗ ГУНП, неналежному виконання посадових інструкцій в частині оформлення про переміщення в УОТЗ та оформлення документів відносно працівників Управління ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , ненадання в УФЗБО ГУНП матеріалів з питань виплати матеріальної допомоги для оздоровлення колишнім працівникам Управління ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , а також діючим працівникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , перешкоджання під час проведення службового розслідування, незаконному копіюванні, пересиланні інформації з обмеженим доступом, яка стала відома у зв`язку із виконанням службових обов`язків.

З огляду на наведене, обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справах № 819/691/17, № 640/21065/18, № 826/8332/17, № 0840/3202/18, № 640/18679/18, № 820/292/17, № 428/8276/16-а, № 802/1150/17-а, № 817/280/16, № 817/860/16, № 826/10460/16, № 640/942/20, № 265/6850/16-ц не є подібними до обставин цієї справи, а висновки Суду у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у постановах не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.

Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновків судів попередніх інстанцій у цій справі та наведеним скаржником судовим рішенням суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.

Разом з тим, посилаючись на правові висновки Верховного Суду у справах № 819/691/17, № 640/21065/18, № 826/8332/17, № 0840/3202/18, № 640/18679/18, № 820/292/17, № 428/8276/16-а, № 802/1150/17-а, № 817/280/16, № 817/860/16, № 826/10460/16, № 640/942/20, № 265/6850/16-ц, а також Верховного Суду України у справах № 21-395а13 та № 6-703цс15 скаржник не наводить належних обґрунтувань з приводу того, що правовідносини у цій справі та у зазначених ним справах є подібними.

Скаржником не зазначено висновків, які сформульовані Верховним Судом щодо застосування норми права у подібних правовідносинах та висновки судів попередніх інстанцій, які їм не відповідають.

Натомість касаційна скарга містить опис обставин справи та загальні формулювання незгоди з оскаржуваним судовим рішенням з посиланням на норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

При цьому, суд касаційної інстанції звертає увагу, що в попередніх ухвалах Верховного Суду від 21 жовтня 2022 року та від 11 листопада 2022 року про повернення касаційних скарг скаржнику надавалися вичерпні роз`яснення щодо зазначення підстав касаційного оскарження та умов за яких подається касаційна скарга на підставі визначених частиною четвертою статті 328 КАС України пунктів.

Однак при поданні цієї касаційної скарги скаржником не взято до уваги роз`яснення щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині визначення підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Також, відповідно до частини третьої статті 332 КАС України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 329 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з частинами першою-третьою статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

З матеріалів касаційної скарги слідує, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена 30 серпня 2022 року, а касаційну скаргу подано на пошту 22 листопада 2022 року, тобто з пропуском передбаченого статтею 329 КАС України тридцятиденного строку на касаційне оскарження.

Одночасно з касаційною скаргою скаржник порушує питання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що вперше касаційну скаргу було подано до суду касаційної інстанції з дотриманням встановленого законом строку на касаційне оскарження. Проте ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2022 року касаційну скаргу було повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, роз`яснивши, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду. Вдруге подану касаційну скаргу ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2022 року повернуто скаржнику також на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України. Враховуючи зазначене просить поновити строк на касаційне оскарження.

Вирішуючи клопотання скаржника в частині поновлення строків на касаційне оскарження, колегія суддів виходить з наступного.

Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Тобто особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, цілком використовувати наявні засоби та можливості, передбачені законодавством. Отже, учасники процесу мають діяти вчасно та в належний спосіб, вони не мають допускати затримки та невиправданого зволікання під час виконання своїх процесуальних обов`язків.

Також згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслений характер процесуальної поведінки учасників справи, відповідно до якого особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить діяти сумлінно, тобто виявляти добросовісне ставлення до наявних у неї прав і здійснювати їхню реалізацію в такий спосіб, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без невиправданих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, передусім щодо дотримання строку на касаційне оскарження. Для цього учасник справи повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати цілком наявні засоби та можливості, передбачені законодавством

Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання касаційної скарги здійснюється судом касаційної інстанції у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на касаційне оскарження судового рішення.

Колегія суддів зауважує, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.

Звертаючись третій раз із касаційною скаргою, скаржник просить суд поновити строк касаційного оскарження з тих підстав, що зазначеними ухвалами від 21 жовтня 2022 року та 11 листопада 2022 року про повернення касаційних скарг роз`яснено право скаржника на повторне звернення до суду касаційної інстанції із цією касаційною скаргою.

Водночас Суд звертає увагу, що та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.

Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

Ураховуючи обставини справи, зазначену скаржником причину пропуску строку на касаційне оскарження не можна вважати поважною, тобто такою, що не залежала від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що належними доказами.

При попередньому зверненні із касаційною скаргою скаржником не було дотримано вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а саме: у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Скаржник не зазначає обставин, які позбавляли його можливості привести свою касаційну скаргу у відповідність із пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України. При цьому, такі дії залежали виключно від скаржника.

Водночас наявність права на повторне звернення до суду з касаційною скаргою не є безумовною підставою для поновлення строку. Окрім реалізації такого права без зайвих зволікань, скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.

Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України; клопотання із зазначенням підстав для поновлення строку на касаційне оскарження та надання відповідних доказів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 329, 330, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2022 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2022 року у справі № 260/5284/21.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2022 року у справі № 260/5284/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дисциплінарної комісії Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без руху.

Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Недоліки необхідно усунути шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду:

1) клопотання із зазначенням інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження з відповідними обґрунтуваннями та доказами причин пропуску такого строку;

2) уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині невиконання вимог статті 330 КАС України касаційна скарга буде повернута.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині виконання вимог частини третьої статті 332 КАС України у відкритті касаційної скарги буде відмовлено.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк

М.В. Білак

Судді Верховного Суду