Справа № 336/6855/22
Суддя: Петренко Л. В.
Дата ухвалення: 2022-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

провадження № 2-а/336/78/2022
УХВАЛА

іменем України

07 грудня 2022 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Петренко Л.В.,

розглянувши матеріали адміністративної справи № 336/6855/22 (номер провадження 2-а/336/78/2022), за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

06 грудня 2022 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання дій протиправними, в якій просив визнати протиправними дії ГУПФУ в Запорізькій області (відділ обслуговування громадян № 7), що полягають у відмові ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком з дня звернення 28 жовтня 2022 року (рішення про відмову в призначенні пенсії за віком від 03.11.2022 року та від 28.11.2022 року за № 34) та зобов`язати ГУПФУ в Запорізькій області (відділ обслуговування громадян № 7) здійснити призначення та виплату пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з моменту звернення - 28 жовтня 2022 року, враховуючи, що станом на 08 вересня 2022 року він досяг 60 річного віку і має 29 років страхового стажу, що надає йому право на пенсію за віком.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що 28 жовтня 2022 року він звернувся до Відділу обслуговування громадян № 7 Шевченківського району ГУПФУ в м. Запоріжжя з заявою про призначення йому пенсії за віком. В рішенні від 03 листопада 2022 року за № 834 йому було відмовлено в призначенні пенсії з посиланням на те, що страховий стаж у нього становить лише 22 роки 04 місяці 9 днів, а саме: період роботи з 26 квітня 1993 року по 19 квітня 2001 року не зараховано у зв`язку з тим, що при звільненні з МП «Кристалл» у його трудовій книжці відсутня печатка на звільненні. Але фактично інспектором ВК МП «Кристалл» відбиток печатки був поставлений трохи вище за позначеними відомостями в його трудовій книжці при звільненні.

В підтвердження страхового стажу за період роботи з 26 квітня 1993 року по 19 квітня 2001 року він надав довідку посадовій особі за № 24-к від 19 квітня 2001 року, в якій позначено дату і номер наказу на його призначення на посаду водія і також дату і номер наказу про звільнення його з підприємства. Всупереч діючого законодавства України начальник відділу призначення пенсій Шепецька Л. (відбиток печатки регіону України не читабельний) виносить нове рішення про відмову у призначенні пенсії від 28.11.2022 року за № 34, а саме з невідомих йому обставин, без посилання на законодавство, його страховий стаж позначений у Рішенні про відмову у призначенні пенсії з 22 років 04 місяців 09 днів, зменшується до 18 років 2 місяців 16 днів.

В рішеннях про відому у призначенні йому пенсії № 34 від 03.11.2022 року та від 28.11.2022 року не має жодного правомірного посилання та нормативного обґрунтування на закони, які регламентують правила призначення пенсій.

Всі відомості про роботу з його трудової книжки НОМЕР_2 з записом від № 01 до № 31 про прийняття та звільнення з посад записані вірно.

Після 01.01.2004 року його страховий стаж обчислювався територіальним органом ПФУ відповідно до вимог закону України за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а до 01.01.2004 року його трудовий (страховий) стаж повинен зараховуватися на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом України № 1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а саме норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року за № 1788-12, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637.

Відсутність в його трудовій книжці відбитка печатки на 1 сторінці (титульному листі), але наявність фактично відбитка печатки на сторінці № 41 його трудової книжки НОМЕР_2 (титульний лист українською мовою), вказує на те, що трудова книжка належить саме йому - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В позовній заяві позивач посилається на правову позицію щодо того, що недотримання правил введення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення і в жодному разі, не може мати негативних наслідків для власника трудової книжки, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 677/277/17. Також Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а та від 04.09.2018 року у справі № 423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

У даному випадку виник спір через відмову в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи позивача з 26 квітня 1993 року по 19 квітня 2001 року в МП «Кристалл», у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов наступного висновку.

Кодекс адміністративного судочинства України визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах (стаття 1 КАС України).

Адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ (пункт 3 частини 1 статті 4 КАС України).

Установлений нормативно-правовими актами порядок призначення пенсії за віком передбачає і встановлення органом ПФУ відповідного факту, а рішення вказаного органу у разі незгоди з ним підлягає оскарженню у встановленому законом порядку.

Як передбачено законодавцем у частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

ПФУ (його територіальні органи) є суб`єктом владних повноважень, наділеним владними управлінськими функціями у сфері пенсійного забезпечення.

Частиною першою ст. 5 КАС України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Питання щодо звернення до конкретного суду вирішує інститут підсудності адміністративних справ. Підсудність - це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи і між адміністративними судами однієї ланки щодо розгляду і вирішення справ, які належать до адміністративної юрисдикції. На відміну від адміністративної юрисдикції, яка розмежовує компетенцію між державними органами щодо вирішення адміністративних справ, підсудність розмежовує компетенцію у тій самій сфері (щодо вирішення адміністративних справ), але між різними судами.

Водночас, статтею 20 КАС України розмежовано предметну юрисдикцію між місцевими загальними як адміністративними судами та окружними адміністративними судами.

Відповідно до частити 1 статті 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: 1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; 2) адміністративні справи, пов`язані з виборчим процесом чи процесом референдуму, щодо: - оскарження рішень, дій чи бездіяльності дільничних виборчих комісій, дільничних комісій з референдуму, членів цих комісій; - уточнення списку виборців; - оскарження дій чи бездіяльності засобів масової інформації, інформаційних агентств, підприємств, установ, організацій, їх посадових та службових осіб, творчих працівників засобів масової інформації та інформаційних агентств, що порушують законодавство про вибори та референдум; - оскарження дій чи бездіяльності кандидата у депутати сільської, селищної ради, кандидатів на посаду сільського, селищного голови, їх довірених осіб; 3) адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо: - примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства; - примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України; - затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; - продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; - затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні; - затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1 - 3 частини першої цієї статті; 5) адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років».

Частиною 2 статті 20 КАС України передбачено, що окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частинами першою та третьою цієї статті.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 слідує, що вказаний спір предметно підсудний окружному адміністративному суду, оскільки він оскаржує рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії.

Відтак, Шевченківський районний суд м. Запоріжжя не є належним судом для розгляду даної справи, яка за предметно-територіальною юрисдикцією підсудна окружному адміністративному суду.

Відповідно до пунктів 4, 6 частини 1 статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, у тому числі, чи: належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 29 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

З системного аналізу наведеної норми убачається, що однією з підстав для передачі справи на розгляд до іншого адміністративного суду є порушення позивачем правил територіальної юрисдикції (підсудності). При цьому, вирішення питання щодо передачі адміністративної справи на розгляд до іншого адміністративного суду можливо як до, так і після відкриття провадження у справі.

В статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року N 1402-VIII, закріплено право особи на розгляд її справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Суд вказує на те, що предметна підсудність має імперативний характер, порушення правил якої відповідно до ст. 318 КАС України є безумовною підставою для скасування судового рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25 - 28 КАС України.

Згідно вимог ч. 5 ст. 29 КАС України питання про передачу адміністративної справи, крім випадків, визначених пунктами 4 - 6 частини першої цієї статті, розглядається судом у порядку письмового провадження або, за ініціативою суду, в судовому засіданні.

Питання про передачу адміністративної справи, крім випадку, визначеного пунктами 4-6 частини першої цієї статті, суд вирішує ухвалою. Ухвалу про передачу адміністративної справи з одного адміністративного суду до іншого може бути оскаржено (ч.6 ст. 29 КАС України).

Згідно з частиною 8 статті 29 КАС України передача адміністративної справи з одного суду до іншого на підставі відповідної ухвали, яка підлягає оскарженню, здійснюється не пізніше наступного дня після закінчення строку на оскарження такої ухвали, а в разі подання апеляційної скарги - після залишення її без задоволення.

Відповідно до положень частини 1 статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до положень частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод ( 995_004 ) та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви N 29458/04 та N 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява N 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Інтерпретація суті конструкції «суд, встановлений законом» викладена Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України». Так, ЄСПЛ наголосив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Правова позиція ЄСПЛ у вказаній справі дозволяє виокремити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Виходячи зі змісту заявлених позивачем вимог, зазначена адміністративна справа за загальними правилами предметної та територіальної підсудності адміністративних судів підлягає розгляду Запорізьким окружним адміністративним судом.

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя не є належним судом для розгляду даної справи, яка за предметно-територіальною юрисдикцією підсудна окружному адміністративному суду.

Таким чином, зважаючи на вищенаведене та з метою забезпечення права позивача на доступ до суду, встановленого законом, суд вважає, що дана справа підлягає передачі до Запорізького окружного адміністративного суду.

Керуючись ст.ст. 1, 4, 19, 20, 29, 248, 256, 293 - 297 КАС України, суддя -

постановив:

Адміністративну справу № 336/6855/22 (номер провадження 2-а/336/78/2022), за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, - передати за підсудністю до Запорізького окружного адміністративного суду.

Копію ухвали направити сторонам.

Роз`яснити, що за правилами ч. 8 ст. 29 КАС України передача адміністративної справи з одного суду до іншого на підставі відповідної ухвали, яка підлягає оскарженню, здійснюється не пізніше наступного дня після закінчення строку на оскарження такої ухвали, а в разі подання апеляційної скарги - після залишення її без задоволення.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 293 - 297 КАС України.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 КАС України.

Суддя: Л.В. Петренко