Справа № 990/115/22
Суддя: Ситнік Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М, Власова Ю. Л., Сімоненко В. М., Штелик С. П.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 (провадження № 11-107заі22)
за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року (у складі колегії Пасічник С. С., Васильєвої І. А., Гімона М. М., Шишова О. О., Яковенка М. М.)
27 липня 2022 року представником ОСОБА_1 - Паламарчуком Дмитром Юрійовичем надіслано до Верховного Суду як суду першої інстанції адміністративний позов до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення від 15 лютого 2022 року № 126/0/15-22 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».
03 серпня 2022 року ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
Верховний Суд керувався тим, що професійна діяльність суддів є публічною службою, а відтак для звернення до суду із цим позовом встановлено місячний строк. Суд, проаналізувавши положення чинного процесуального законодавства, ураховуючи обізнаність позивачки та її представника про дату засідання Вищої ради правосуддя, на якому повинно було розглядатись та вирішуватись питання порядку денного щодо ОСОБА_1 , зробив висновок, що в цьому випадку відлік строку для звернення до суду з позовною заявою необхідно обраховувати з 16 лютого 2022 року, а відтак констатував пропуск останнього, зважаючи на подання позову лише 27 липня 2022 року. При цьому Верховний Суду складі Касаційного адміністративного суду відмітив, що адміністративний позов не містить чіткої позиції позивачки з питання дотримання або пропуску нею строку звернення до суду, а також вказав, що наведені в ньому причини, визначені як такі, що вплинули на звернення до суду лише наприкінці липня 2022 року, фактично зводяться до ненаправлення ОСОБА_1 . Вищою радою правосуддя копії спірного рішення та отримання його лише 08 червня 2022 року на запит після повернення до міста Києва. Втім, як зазначив у своїй ухвалі Верховний Суд, у позовній заяві не наведено жодних причин і не подано відповідних доказів на підтвердження непереборних обставин, які унеможливили звернення ОСОБА_1 або її представника до Вищої ради правосуддя за отриманням копії рішення в більш ранній строк, а також підготовку та подання позовної заяви в місячний строк після отримання спірного рішення (08 червня 2022 року) та ознайомлення з його змістом і мотивами.
Крім того, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду зазначив, що в позовній заяві міститься посилання на пункт 9 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», проте документів на підтвердження того, що до позивачки підлягають застосуванню положення вказаної норми законодавства, до позовної заяви не додано, як і не надано доказів сплати судового збору.
На виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачкою надіслано докази, які підтверджують наявність у неї пільг щодо сплати судового збору (встановлення особі безстроково ІІ групи інвалідності), а також клопотання про поновлення строку звернення до суду.
22 серпня 2022 року ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду позовну заяву повернуто позивачці на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Верховний Суд керувався тим, що в надісланому на адресу суду клопотанні адвокат Паламарчук Д. Ю., діючи в інтересах ОСОБА_1 , визнав, що перебіг строку звернення до суду з позовом у цій справі розпочався 16 лютого 2022 року та, відповідно, був пропущений, однак посилався на ті ж обставини, які вже наводились у позовній заяві та оцінка яким надана в ухвалі від 03 серпня 2022 року (щодо відсутності ОСОБА_1 за станом здоров'я на засіданні Вищої ради правосуддя 15 лютого 2022 року, на якому розглядалось питання про її звільнення з посади; ненадіслання копії прийнятого рішення на її адресу, а його направлення 18 лютого 2022 року до Апеляційного суду міста Києва для подальшої передачі позивачці, хоча в штаті такого ОСОБА_1 не перебувала; введення в Україні воєнного стану, у зв`язку із чим позивачка та її представник, побоюючись за своє життя, змушені були виїхати з міста Києва та були позбавлені можливості без загрози своїй безпеці займатись збиранням доказів). Водночас Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду взяв до уваги доводи про введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану та пов'язані із цим обмеження та з урахуванням цього зауважив, що позивачкою та її представником так і не було наведено жодних причин і не подано доказів, які б підтверджували реальну відсутність у них можливості підготувати та подати позовну заяву в місячний строк після отримання спірного рішення (08 червня 2022 року) й ознайомлення з його змістом і мотивами. Суд першої інстанції зазначив, що доводи позивачки про невідповідність надісланої відповідачем 08 червня 2022 року на запит адвоката копії оспорюваного рішення вимогам підпункту 5.2.2 та пунктів 5.23, 5.26 ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» не спростовують можливості на її підставі ознайомитись зі змістом рішення як таким.
Таким чином, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду зробив висновок, щопозивачка не усунула недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, а тому така підлягає поверненню відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
В апеляційній скарзі позивачка просила скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 серпня 2022 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу обґрунтувала тим, що оскаржуване судове рішення є невмотивованим, не відповідає вимогам обґрунтованості та законності, а також завданню адміністративного судочинства з таких підстав:
- Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду не врахував, що станом на момент введення воєнного стану в Україні (24 лютого 2022 року) позивачка перебувала в межах місячного строку звернення до суду та не передбачала і не могла передбачити, що буде позбавлена можливості його підготувати та подати до суду у строк до 15 березня 2022 року;
- висновок суду першої інстанції про ненаведення позивачкою обставин, за яких вона не подала позовну заяву в місячний строк з дати 08 червня 2022 року, а зробила це 27 липня 2022 року, є передчасним, оскільки суд не надав оцінку доводам позивачки щодо дати отримання відповіді на адвокатський запит, що зумовила можливість складання позову. Ця інформація повідомлялась суду з метою дотримання правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 522/7674/18, та показати добросовісність дій позивачки і її представника;
- суд першої інстанції не надав оцінку тим обставинам, що з 24 лютого 2022 року факти обстрілів міста Києва та боїв у Київській області є загальновідомими, триваючими, такими, що тривали в момент подання позову та клопотання про поновлення строків, а тому згідно з положеннями статті 78 КАС України є такими, які не потребують доказування. Також не враховано обставин, наведених позивачкою, які, на її думку, загрожували її життю і здоров'ю, про евакуацію її з родиною після початку ракетних обстрілів 24 лютого 2022 року в будинок родичів за адресою: АДРЕСА_1 , який був пошкоджений внаслідок вибуху та вибухової хвилі, а сама позивачка та члени родини зазнали легких ушкоджень, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру досудового розслідування від 21 квітня 2022 року та копією акта про пожежу, складеного 10 травня 2022 року. У подальшому позивачка евакуювалась у с. Рубченки Білоцерківського району Київської області, де відновлювала стан здоров'я, однак у цьому районі був відсутній інтернет-зв'язок до 27 квітня 2022 року;
- суд першої інстанції не надав оцінку щодо обставин про розміщення повідомлень на офіційному порталі Київської міської державної адміністрації з березня по травень 2022 року із закликами не повертатися в місто у зв'язку із проведенням у передмісті та на околицях столиці аварійно-відновлювальних заходів, розмінування місцевості та знешкодження вибухонебезпечних предметів, а також через загрозу ракетних ударів;
- суд першої інстанції не врахувавлиста Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 як доказу дії обставин непереборної сили;
- суд не навів мотивів, чому відхилено доводи про те, що доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень було закрито;
- поза увагою суду залишилась та обставина, що з 24 лютого 2022 року позивачка не мала можливості зустрітися зі своїм представником - адвокатом Паламарчуком Д. Ю. для надання йому необхідних документів та доручення про надання правової допомоги щодо оскарження спірного рішення від 15 лютого 2022 року, оскільки останній з березня 2022 року займався волонтерською діяльністю та зв'язок з ним був відсутнім, що підтверджується посвідченням Благодійного фонду «БОН»№ 129;
- не надано оцінку доводам позивачки щодо неможливості отримання інформації, необхідної для подання позову з вебсайту відповідача. Так, до 18 лютого 2022 року позивачка перебувала в лікарняному закладі внаслідок ускладнень після перенесеного захворювання на COVID-19 та лише з 19 лютого 2022 року перебувала вдома (19 та 20 лютого 2022 року - вихідні дні). З 21 лютого по 23 лютого 2022 року позивачка здійснювала фактичні дії для підготовки доказової бази для подання позову у строк до 15 березня 2022 року;
- в оскаржуваній ухвалі відсутні мотиви, з яких відхилене посилання на підстави для поновлення процесуальних строків згідно з пунктом 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України. У лютому 2022 року позивачка перебувала на лікуванні внаслідок захворювання на COVID-19;
- суддею Гімоном М. М. було заявлено самовідвід від участі в цій справі, однак ухвалою суду в його задоволенні було відмовлено. Наявність у судді Гімона М. М. сумнівів щодо своєї неупередженості в цій справі сприймається позивачкою як обставина, яка могла повпливати на постановлення оскаржуваної ухвали, а отже, є такою, що порушує право ОСОБА_1 на справедливий суд у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція);
- суд першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали не врахував тривалість строку, який пропущено; поведінку позивачки та її представника протягом цього строку, а відтак порушено право ОСОБА_1 доступу до правосуддя, яка діяла добросовісно, але пропустила строк звернення до суду з поважних причин.
10 листопада 2022 року постановою Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року залишено без змін.
Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду взяв до уваги доводи про введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану та пов`язані із цим обмеження та з урахуванням цього зауважив, що позивачкою та її представником не було наведено жодних причин і не подано доказів, які б підтверджували реальну відсутність у них можливості підготувати та подати позовну заяву в місячний строк після отримання спірного рішення (08 червня 2022 року) й ознайомлення з його змістом і мотивами. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку скаржниці щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.
З висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося та відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України висловлюємо окрему думку.
Стаття 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.
Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у статті 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті, зокрема, шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо, зокрема, оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, який відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частинами третьою та п`ятою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 17 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Оскільки цей спір виник з приводу звільнення з публічної служби, до спірних відносин застосовується місячний строк звернення до адміністративного суду.
Частиною першою статті 35 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) установлено, що рішення Вищої ради правосуддя може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
Відповідно до частини шостої статті 34 Закону № 1798-VІІІ резолютивна частина рішення Вищої ради правосуддя, її органів оголошується публічно, безпосередньо після його ухвалення, а повний текст рішення оприлюднюється на офіційному вебсайті Вищої ради правосуддя не пізніше ніж на сьомий день із дня його ухвалення, якщо інше не визначено законом.
Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Таким чином, строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.
Поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.
Зі змісту положень КАС України вбачається, що у ньому не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду або строку на подання апеляційної чи касаційної скарг за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 299 та частиною п`ятою статті 333 КАС України. Не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.
Суди повинні звертати увагу на всі доводи позивача; на тривалість строку, який пропущено; на поведінку позивача протягом цього строку; на дії, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду, та оцінювати все в сукупності. Суди повинні гарантувати доступ до правосуддя особам, які вважають, що їх право порушене, і діяли добросовісно, але пропустили строк звернення до суду з поважних причин.
Процесуальний строк звернення до суду покликаний забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін спору. Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду або апеляційного оскарження, суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуск строку.
Встановлено, що перебіг місячного строку звернення ОСОБА_1 до суду з позовом у цій справі розпочався 16 лютого 2022 року.
До 18 лютого 2022 року позивачка перебувала в лікарняному закладі внаслідок ускладнень після перенесеного захворювання на COVID-19.
Відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон № 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Частинами першою та четвертою статті 26 Закону № 389-VIII встановлено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.
У період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність (частина перша статті 10 Закону № 389-VIII).
Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
Позивачка посилалася, а також загальновідомим є факт, що 24 лютого 2022 року орієнтовно о 05 годині ранку війська країни-агресора російської федерації почали повномасштабний наступ на територію України. На місто Київ наступ почався з північно-західного напрямку, з боку Чорнобильської зони відчуження і Білорусі, супроводжувався серією потужних авіаударів та ракетних обстрілів по різних об`єктах Києва та Київської області.
Бої у Київській області розпочалися одразу після вторгнення військових російської федерації в Україну 24 лютого 2022 року і тривали до 02 квітня 2022 року - дня, коли Міністерство оборони України повідомило про звільнення області від окупаційних військ.У самому місті Києві в цей час постійно велися бої з диверсійно-розвідувальними угрупуваннями.
Станом на 04 квітня 2022 року за даними Міністерства внутрішніх справ України в Київській області було офіційно зареєстровано близько 1 200 воєнних злочинів російських військовиків, станом на 29 квітня 2022 року в Києві від обстрілів та бомбардувань загинуло більше 100 мирних мешканців, 435 осіб поранено. У Київській області виявлено більше 1300 загиблих цивільних осіб.
Тобто період з 22 лютого до 02 квітня 2022 року був украй небезпечним періодом перебування в місті Києві та Київській області. Безпечним перебування на всій території України не можна вважати і дотепер, оскільки існують постійні ризики ракетних обстрілів. За наданою Міністерством оборони України інформацією, станом на початок листопада 2022 року країна-агресор завдала понад 16 тисяч ракетних ударів по Україні, з яких 97% цілей - цивільні.
У статті 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Стаття 27 Конституції України гарантує кожній людині невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Запровадженнявоєнного стану не є підставою для будь-яких обмежень прав, передбачених статтею 27 Конституції України (стаття 64 Конституції України).
Право на життя є правом, яке безпосередньо входить до сфери відповідальності держави за його здійснення. Це не означає, однак, тільки обов`язок поваги до права на життя з боку держави. На останню покладається також обов`язок захищати вказане право.
Складовою частиною цього права є також право кожного захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
У статті 2 Конвенції також закріплено право на життя і визнання важливості цього права порівняно з іншими правами людини. ЄСПЛ при тлумаченні обов`язків держави згідно зі статтею 2 Конвенції одним з них виділяє обов`язок не перешкоджати особі в реалізації цього права.
Оскільки життя людини, її здоров`я і безпека є найціннішими, проте держава не може повністю їх гарантувати в умовах воєнного стану і рекомендує також самостійно дбати про свою безпеку, зокрема при першій можливості покинути разом із сім`єю небезпечну зону (пункт 1 «Дій населення в умовах надзвичайних ситуацій воєнного характеру», рекомендований Державною службою України з надзвичайних ситуацій), у зв`язку із чим дотримання строків звернення до суду, зокрема підготовка процесуальних документів, ознайомлення з матеріалами, можуть були ускладненими, суд має враховувати ці обставини при вирішенні питання про поновлення процесуальних строків.
Крім того, 04 березня 2022 року на офіційному вебсайті Верховного Суду опубліковано повідомлення під назвою «Особливості здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан», у якому зазначено, що запровадження воєнного стану на певній території є поважною причиною для поновлення процесуальних строків.
Ураховуючи те, що останній день перебігу процесуального строку на подання адміністративного позову припав на період повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, а також те, що з оскаржуваним рішенням Вищої ради правосуддя позивачка ознайомилась лише в червні 2022 року та вчиняла необхідні дії щодо здійснення своїх процесуальних прав з метою їх захисту в судовому порядку, проте мала об`єктивні перешкоди в їх реалізації, вважаємо, що ці обставини є поважними і мали бути підставою для поновлення процесуального строку з метою дотримання закріпленого в Конвенції права доступу до правосуддя.
Судді: О. М. Ситнік