Справа № 160/15615/22
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2022-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об?єднаних сил про визнання протиправними дій, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, стягнення моральної шкоди, -
- визнати протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об?єднаних сил щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплату громадянину ОСОБА_1 в день виключення із списків військової прокуратури об?єднаних сил (10.09.2020) в повному обсязі компенсації за невикористані відпустки відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року;
- стягнути з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об?єднаних сил на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 10.09.2020 по день фактичного розрахунку (06.10.2022) в розмірі 1 027 721,52 грн;
- стягнути з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об?єднаних сил на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу несвоєчасно виплачено повний розрахунок при звільненні, тому за час його затримки позивач просить стягнути середній заробіток у відповідності до ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.10.2022 року, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За приписами ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст. ст. 258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України та був відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі.
Наказом виконувача обов`язків військового прокурора об`єднаних сил від 10 вересня 2020 року № 572 к позивача звільнено з посади начальника відділу організації діловодства та матеріально-технічного забезпечення військової прокуратури об`єднаних сил.
Підставою прийняття зазначеного наказу є наказ Міністра оборони України від 09.09.2020 № 442, яким відповідно до пункту 18 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» та підпунктом «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) полковника юстиції ОСОБА_1 , начальника відділу організації діловодства та матеріально-технічного забезпечення військової прокуратури об`єднаних сил звільнено з військової служби у запас.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20.09.2020 року у справі № 200/12191/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, а також стягнення заборгованості у розмірі 140 432, 35 грн - задоволено частково.

Визнано протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил в частині незастосування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, при обчисленні ОСОБА_1 грошової компенсації за 247 днів невикористаної відпустки.

Зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил здійснити перерахунок належної ОСОБА_1 компенсації за невикористанні відпуски у кількості 247 діб, з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 - з урахуванням раніше виплачених сум.

В решті заявлених вимог, - відмовлено.

У вказаному рішенні встановлено наступне:

«… на момент звільнення залишок невикористаної відпустки позивача складав 247 днів.

Відповідно до довідки Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил від 11.10.2021 № 14-342вих-21 позивачу виплачена компенсація за невикористанні відпуски у розмірі 332 573,15 грн. Вказана компенсація обрахована шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснювалась виплата, у відповідності до п.7 ст. 1 Порядку № 260.

…відповідач протиправно при розрахунку компенсації за невикористанні відпуски застосував приписи Порядку № 260, а тому вимоги позивача про визнання дій Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил в частині незастосування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 при обчисленні останньому грошової компенсації за 247 днів невикористаної відпустки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.»

На виконання вказаного рішення суду позивачу 06.10.2022 року здійснено перерахунок та виплату недорахованих коштів компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 49 731,93 грн.

Позивач, враховуючи несвоєчасність повного розрахунку при звільненні за період з 10.09.2020 по 06.10.2022 року, звернувся до суду із цим позовом.

Статтею 43 Конституції України передбачено право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Згідно статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 року (в редакції, чинній на час звільнення позивача, далі Закон № 2011-ХІІ), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Разом з тим, вказаними вище нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спор.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Наведене вище узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 31.10.2019 р. у справі №2340/4192/18 та від 20.05.2020 р. у справі №816/1640/17.

При цьому, суд враховує, що за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

З матеріалів справи судом встановлено, що у день виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення 10.09.2020 року, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті, а саме: компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 49 731,93 грн.

Доказів проведення нарахування середнього заробітку за затримку у виплаті належних позивачу сум грошового забезпечення, що підлягали виплаті при звільненні ОСОБА_1 , до суду не надано.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок №100), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід обраховувати, виходячи з розрахунку календарних днів.

Згідно пункту 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» №7 від 20.05.2013 року, задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Здійснюючи розрахунок, судом встановлено, що відповідно до довідки Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил №14-290 вих-20 від 29.09.2020 року, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2 останні місяці, що передують даті звільнення, складає 1306,81 грн., виходячи із розрахунку 40239,87 грн. (розмір грошового забезпечення за липень 2020 року) + 40782,37 грн. (розмір грошового забезпечення за серпень 2020 року) = 81022,24 грн. / 62 (сума календарних днів за липень та серпень 2020 року).

Судом встановлено, що наказом від 10.09.2020 року №572к полковника юстиції ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас з 10.09.2020 року.

Отже, днем розрахунку з позивачем є 10.09.2020 року.

Таким чином, середній заробіток за затримку у виплаті позивачу сум грошового забезпечення, які були нараховані та виплачені ОСОБА_1 відповідно до постанови Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/12191/21 від 20.01.2022 року, підлягає розрахунку з 11.09.2020 року (наступний день після проведеного розрахунку) по 06.10.2022 року - день фактичної виплати компенсації за невикористану відпустку у розмірі 49 731,93 грн.

З розрахунку календарних днів у період з 11.09.2020 року по 06.10.2022 року сума компенсації складає 987 948,36 грн. (756 кал. днів х 1306,81 грн.).

Згідно з розрахунком середнього грошового забезпечення, затримка розрахунку складає 756 календарних днів. А отже, сума стягнення за весь час затримки складає 987948,36 грн.

Однак, розмір частини несвоєчасно виплаченої компенсації за невикористану відпустку є неспівмірним з розміром середнього заробітку за час затримки у її виплаті.

Застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відтак, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема, застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, де сформульована правова позиція щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне.

Істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 49 731,93 грн. (частка компенсації за невикористану відпустку) / 987948,36 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 11.09.2020 року по 06.10.2022 року (756 дні)) х 100 = 5,03%.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 5,03% становить: 1306,81 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 5,03 % = 65,73 грн.; 65,73 грн. х 756 (днів затримки розрахунку) = 49 691,88 грн.

Таким чином, виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 49 691,88 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім розміром грошового забезпечення.

Враховуючи очевидну неспівмірність розрахованих сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає перерахуванню та виплаті позивачу у визначеному розмірі, а саме, 49691,88 грн.

Подібна правова позиція висвітлена Верховним Судом у постанові від 04.09.2020 року у справі №260/348/19.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправними дій Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату громадянину ОСОБА_1 в день виключення із списків військової прокуратури об`єднаних сил (звільнення) 10.09.2020 року в повному обсязі компенсації за невикористанні відпуски відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, то суд зазначає, що правова оцінка повноті та належності виплати належних позивачу сум при звільненні надавалась в межах адміністративної справи №200/12191/2.

В межах адміністративної справи №200/12191/21 судом було досліджено підстави невиплати позивачу всіх належних сум при звільненні та надана відповідна правова оцінка, внаслідок чого відбулась виплата позивачу невиплачених при звільненні сум.

Повторне надання оцінки діям Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил щодо не проведення повного розрахунку при звільненні для відновлення порушених прав позивача щодо виплати середнього заробітку за несвоєчасно проведений розрахунок при звільненні не потребується та не відповідає засадам адміністративного судочинства.

За викладених обставин, позовна заява в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача завдану моральну шкоду у розмірі 30 000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 Цивільного кодексу України).

Також і відповідно до пункту 3 Постанови Пленум Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психологічних тощо) яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Як встановлено зі змісту даного позову, позивач в обґрунтування стягнення компенсації за моральну шкоду посилається на те, що питання належної компенсації за невикористані відпустки вирішувалось у двох судових справах № 200/12191/21 та № 200/2030/21 у Донецькому окружному адміністративному суді та суді апеляційної інстанції понад два роки. Неправомірні дії та бездіяльність відповідача призвели до того, що він двічі був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже, витрачати значних зусиль та часу для його відновлення, бездіяльність відповідача створила психічне напруження очікуванням рішення відповідача. Крім того, позивач зазнав розчарування в діяльності відповідача, що створило додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією, а захист свого права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого часу, побуту та особистого життя, тому просить компенсувати йому моральну шкоду у розмірі 30000 грн.

Однак, на підтвердження того, що моральної шкоди у наведеній сумі позивач зазнав саме внаслідок протиправних дій та бездіяльності Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об?єднаних сил, позивачем жодних доказів надано не було.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами спричинення саме відповідачем моральної шкоди за наведеними вище критеріями її оцінки та не наведено обставин, які б свідчили про наявність причинного зв`язку між протиправністю дій та бездіяльністю відповідача та спричиненням моральної шкоди позивачеві у розмірі 30 000 грн., а тому позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача завданої моральної шкоди у розмірі 30 000 гривень задоволенню не підлягають.

У зв`язку з викладеним, у адміністративного суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у вказаній частині.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи, що позивач відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» має пільгу щодо сплати судового збору, розподіл судових витрат у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства, не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання протиправними дій, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об?єднаних сил (вул. Маяковського, буд. 21, м. Краматорськ, Донецька обл., 84333, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 10.09.2020 по день фактичного розрахунку (06.10.2022) в розмірі 49 691,88 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна