Справа № 120/6892/22
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2022-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 р. Справа № 120/6892/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Хмільницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), які подані її представником адвокатом Корнійчуком С.А. (представник позивача), до Хмільницької міської ради (далі - міська рада, відповідач) про визнання протиправним та скасування п. 4 рішення відповідача від 25.02.2022 №1123 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуальної забудови гаража, орієнтовною площею 0,01 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , поряд із земельною ділянкою за кадастровим номером: :00:003:1541 та зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 21.12.2021 та прийняти рішення, яким надати відповідний дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у грудні 2021 року звернулась через свого представника до Хмільницької міської ради з письмовим клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуальної забудови гаража, орієнтовною площею 0,01 га, що розташована по АДРЕСА_1 , поряд із земельною ділянкою за кадастровим номером::00:003:1541. Однак, за результатами розгляду відповідного клопотання відповідач рішенням 27 сесії 8 скликання від 25.02.2022 за № 1123 відмовив у наданні такого дозволу з підстав невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам містобудівної документації.

Позивач вважає, що така підстава для відмови суперечить положенням ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та містобудівній документації міста Хмільник. Вказує, що згідно Плану зонування міста Хмільник Вінницької області, бажана земельна ділянка розташована у виді використання земель «Садибна та блокованої малоповерхової забудови Ж-1». На думку позивача супутніми видами використання земель у вказаній зоні забудови є «окремо розташовані та вбудовано прибудовані індивідуальні гаражі на 1-2 автомобілі», а тому використання такої ділянки для будівництва гаража повністю узгоджується із містобудівною документацією.

За таких обставин позивач вважає прийняте міською радою рішення від 25.02.2022 за № 1123 у відповідній частині, що стосується її інтересів, протиправним, а тому звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 05.09.2022 судом задоволено клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення. Цією ж ухвалою у відповідача витребувано додаткові докази, необхідні для вирішення справи.

На виконання вимог вказаної ухвали 27.09.2022 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, а також витребувані судом докази. Так, заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що бажана для позивача земельна ділянка відповідно до плану зонування території міста Хмільник, затвердженого рішенням Хмільницької міської ради №779 від 10.03.2017, розташована в зоні «Садибної та блокованої малоповерхової забудови Ж-1». Ця зона визначена для розташування житлових будинків включно із земельними ділянками та для розташування блокованих житлових будинків поверховістю від одного поверху до чотирьох поверхів з виходом кожної квартири на земельну ділянку. Переважним видом використання якої є одноквартирні індивідуальні житлові будинки (з присадибними ділянками) та дитячі дошкільні заклади, в тому числі зблоковані з загальноосвітніми школами. Відповідач вказав, що відповідно п. 4.8 ДСТУ-Н Б Б.1.1-12:2011 «Настанови про склад та зміст плану зонування території (зонінг)» невідповідними містобудівним регламентам вважаються земельні ділянки та існуючі об`єкти, які не відповідають видам переважного використання. Відповідно до п. 10.8.2 ДБН Б.2.2-12:2019 Планування та забудови територій - гаражі та автостоянки індивідуальних автомобілів рекомендується розміщувати на периферії житлових районів і міжмагістральних територіях або у їх межах на ділянках, віддалених від місць, призначених для ігор дітей і відпочинку населення. Натомість, як стверджує відповідач, дана земельна ділянка розміщена в житловому районі та на відстані близько 30 м до санаторно-курортного закладу.

З огляду на викладене, відповідач вважає, що в даному випадку має місце невідповідність місця розташування обраної заявником земельної ділянки вимогам містобудівної документації Плану зонування території міста Хмільник Вінницької області та вимогам нормативно-правових актів (ДБН Б.2.2-12619), а тому відповідно до ч. 7. ст. 118 ЗК України Хмільницькою міською радою правомірно вирішено відмовити у надані дозволу ОСОБА_1 на виготовлення проекту із землеустрою. Таким чином відповідач переконує суд, що оскаржуване рішення міської ради прийняте у відповідності до вимог діючого законодавства, а тому у задоволенні позовних вимог просить суд відмовити.

Інших заяв по суті справи від сторін спору до суду не надходило.

Дослідивши наявні у справі докази та надавши їм юридичну оцінку суд встановив, що 28.12.2021 ОСОБА_1 через свого представника звернулась до Хмільницької міської ради із клопотанням від 21.12.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуальної забудови гаража, орієнтовною площею 0,01 га, що розташована по АДРЕСА_1 , поряд із земельною ділянкою за кадастровим номером: :00:003:1541.

За наслідком розгляду вказаного клопотання, відповідач рішенням 27 сесії 8 скликання від 25.02.2022 за № 1123 відмовив у наданні такого дозволу (пункт 4 рішення) з посиланням на положення ст. 118 ЗК України у зв`язку з невідповідністю місця розташування обраної заявником земельної ділянки вимогам містобудівної документації - Плану зонування території міста Хмільник Вінницької області, затвердженого рішенням Хмільницької міської ради №779 від 10.03.2017 року, та вимогам нормативно-правових актів (ДБН Б.2.2-12:2019) та враховуючи рішення 61 сесії Хмільницької міської ради 7 скликання No2056 від 16.04.2019 «Про затвердження документацій із землеустрою та безоплатну передачу у власність земельних ділянок (присадибні земельні ділянки)» до якого додається акт прийомки передачі межових знаків на зберігання площею 0,0261 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :00:003:1541, котра перебуває у власності гр. ОСОБА_1 , яким в свою чергу встановлено, закріплено межі суміжної земельної ділянки гр. ОСОБА_2 .

Вважаючи зазначене рішення Хмільницької міської ради про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки у власність протиправним, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - ЗК України в редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля визнана основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями частини першої статті 3 ЗК України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування та порядок надання земельних ділянок комунальної власності у користування передбачені статтями 118, 122 та 123 ЗК України.

Згідно з частиною 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина 7 статті 118 ЗК України).

Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам встановлені статтею 121 ЗК України.

Так, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара (пункт «д» частини першої статті 121 ЗК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась до Хмільницької міської ради із клопотанням щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуальної забудови гаража, орієнтовною площею 0,01 га, що розташована по вул. Шевченка у м. Хмільнику, поряд із земельною ділянкою за кадастровим номером: :00:003:1541.

Так, предметом даного спору є правомірність прийнятого Хмільницькою міською радою рішення 27 сесії 8 скликання від 25.02.2022 за № 1123 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража у зв`язку із невідповідністю місця розташування обраної заявником земельної ділянки вимогам містобудівної документації Плану зонування території міста Хмільник Вінницької області та вимогам нормативно-правових актів (ДБН Б.2.2-12619).

Досліджуючи спірні правовідносини суд звертає увагу на ст. 9 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", де визначено, що нормативне регулювання планування та забудови територій здійснюється шляхом прийняття нормативно-правових актів, правил, державних та галузевих будівельних норм.

Частинами 2, 3 статті 8 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

Відповідно до частини 1 статті 4 цього Закону об`єктами містобудування на місцевому рівні є планувальна організація території населеного пункту, його частини (групи земельних ділянок) зі спільною планувальною структурою, об`ємно-просторовим рішенням, інженерно-транспортною інфраструктурою, комплексом об`єктів будівництва, що визначаються у населених пунктах, відповідно до меж населених пунктів, їх функціональних зон (селищної, промислової тощо), житлових районів, мікрорайонів (кварталів), приміських зон відповідно до містобудівної документації на місцевому рівні.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану. Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується її замовником за погодженням з розробником. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

Згідно приписів ст. 18 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

Згідно з п. 4.1 ДБН Б. 1-1-22-2017, планом зонування (зонінгом) на території населеного пункту визначаються межі зон (підзон) з однорідними видами та умовами використання та встановлюються містобудівні регламенти, що діють у межах цих зон (підзон).

Територіальна зона - територія у визначених межах стосовно якої встановлені містобудівні регламенти. Територіальна підзона - це частина зони, в межах якої деякі умови та обмеження використання та забудови земельних ділянок відрізняються від аналогічних показників територіальної зони, що пов`язане з відповідними планувальними обмеженнями.

Відповідно до ДБН 5.1.1-22:2017 "Склад та зміст плану зонування території" на схемі зонування території населеного пункту у відповідності з функціональним призначенням поділяється на територіальні зони, для кожної з яких встановлюється містобудівний регламент.

Зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: 1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; 2) виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; 3) відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; 4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; 5) установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; 6) узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями; 7) відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів; 8) відображення обмежень (у тому числі меж) використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України.

Параметри використання території та будівель, запропонованих для розташування у межах декількох земельних ділянок або окремої земельної ділянки, зокрема функціональне призначення, граничні поверховість та площа забудови, можливе розміщення на ділянці, є обов`язковими для врахування під час зонування відповідної території.

Перелік зазначених параметрів визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Внесення змін до плану зонування території допускається за умови їх відповідності генеральному плану населеного пункту. Склад, зміст, порядок розроблення плану зонування території визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. За порушення вимог, встановлених планом зонування території, фізичні та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону. План зонування території затверджується на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради протягом 30 днів з дня його подання.

Відповідно до положень статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зміна функціонального призначення територій не тягне за собою припинення права власності або права користування земельними ділянками, які були передані (надані) у власність чи користування до встановлення нового функціонального призначення територій. Забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

У разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється, крім випадків: 1) розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи; 2) приватизації громадянином земельної ділянки, наданої йому в користування відповідно до закону; 3) надання земельної ділянки, розташованої на території зони відчуження чи зони безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 4) надання земельної ділянки для розміщення лінійних об`єктів транспортної та енергетичної інфраструктури (доріг, мостів, естакад, ліній електропередачі, зв`язку); 5) буріння, влаштування та підключення нафтових і газових свердловин за межами населених пунктів; 6) будівництва, експлуатації військових та інших оборонних об`єктів.

Зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території забороняється.

Уповноважені органи з питань містобудування та архітектури і центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, забезпечують відкритість, доступність та повноту інформації про наявність на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці земель державної та комунальної власності, не наданих у користування, що можуть бути використані під забудову, про наявність обмежень і обтяжень земельних ділянок, містобудівні умови та обмеження в містобудівному і державному земельному кадастрах.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних, отримання яких є необхідною умовою для набуття власниками земельних ділянок або землекористувачами права на забудову земельної ділянки. Містобудівні умови та обмеження є видом містобудівної документації та визначають комплекс планувальних вимог до проектування і будівництва, дотримання яких є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудівної діяльності.

Водночас забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого містобудівною документацією на місцевому рівні, що визначено статтею 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Такий висновок узгоджується із судовою практикою Верховного Суду (зокрема, такі висновки викладені у постановах від 23 лютого 2019 року у справі №813/2946/17, від 15 липня 2020 року у справі №826/1419/18, від 31 травня 2021 року у справі №826/1581/18).

Так, судом установлено, що рішенням Хмільницької міської ради від 10.03.2017 № 779 затверджено "План зонування м. Хмільник", відповідно до якого бажана земельна ділянка розташована у житловій зоні Ж-1 «Зона садибної та блокованої малоповерхової забудови».

Вказана зона Садибної та блокованої малоповерхової забудови Ж-1 визначена для розташування житлових будинків включно із земельними ділянками та для розташування блокованих житлових будинків поверховістю від одного поверху до чотирьох поверхів з виходом кожної квартири на земельну ділянку. Переважними видами використання якої є

- одноквартирні індивідуальні житлові будинки (з присадибними ділянками)

- дитячі дошкільні заклади, в тому числі зблоковані з загальноосвітніми школами).

Водночас розміщення індивідуальних гаражів не входить до переважного виду використання.

При цьому суд не погоджується із твердженням позивача, що до супутніх видів використання даної земельної ділянки відноситься окремо розташовані та вбудовано прибудовані індивідуальні гаражі на 1-2 автомобілі.

Так, обґрунтовуючи свою позицію позивач посилається на Пояснювальну записку Плану зонування території міста (зонінг). Однак, із долученої до матеріалів справи копії такої Пояснювальної записки взагалі не слідує те, що на бажаній земельній ділянці наявні супутні види використання.

Більше того, відповідно до п. 4.8 ДСТУ-Н Б Б.1.1-12:2011 «Настанови про склад та зміст плану зонування території (зонінг)» невідповідними містобудівним регламентам вважаються земельні ділянки та існуючі об`єкти: існуючі види використання земельних ділянок для містобудівних потреб і параметри об`єкта будівництва, які не відповідають видам переважного використання.

Тобто, саме переважні види використання земельної ділянки превалюють при вирішення питання щодо відповідності містобудівним умовам її використання.

Обов`язкові для органів місцевого самоврядування і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території міських населених пунктів норми встановлені Державними будівельними нормами Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» (далі - ДБН Б.2.2-12:2019).

Згідно із пунктом 6.1.1 ДБН Б.2.2-12:2019, зона житлової забудови складається із земельних ділянок та територій: багатоквартирної, садибної (в тому числі блокованої) житлової забудови, житлово-громадської, а саме житлових будинків, будинків з приміщеннями громадського призначення у вбудовано-прибудованих та стилобатних частинах, запроектованих або існуючих будівель, які використовуються для різних видів призначення (житлового, адміністративного, громадського, установ та організацій сфери повсякденного громадського обслуговування населення).

Гаражі слід передбачати вбудованими, прибудованими до житлових будинків або окремо розташованими по лінії забудови, а також в глибині ділянки (пункт 6.1.39 ДБН Б.2.2-12:2019).

Зберігання легкових автомобілів та велосипедів слід передбачати відповідно до функціонального зонування територій населених пунктів (пункт 10.8.1 ДБН Б.2.2-12:2019).

Гаражі та автостоянки індивідуальних автомобілів рекомендується розміщувати на периферії житлових районів і міжмагістральних територіях або у їх межах на ділянках, віддалених від місць, призначених для ігор дітей і відпочинку населення (пункт 10.8.2 ДБН Б.2.2-12:2019).

Як видно із фрагменту Плану зонування території міста Хмільник, бажана земельна ділянка розташована в центрі житлової зони та поряд із курортною зоною (Зони санаторіїв КП) (за поясненням відповідачів на відстані близько 30 м до санаторно-курортного закладу). Крім того, поряд розміщена і згадувана позивачем земельна ділянка з кадастровим номером :00:003:1541, яка згідно з витягу з Державного земельного кадастру від 01.04.2019 № НВ-019 знаходиться в зоні округу санітарної охорони курорту. Вищенаведене дає підстави вважати про неможливість використання цієї ділянки, як житлової зони та зони, що межує з місцем відпочинку населення, для будівництва індивідуальних гаражів.

Відтак, враховуючи те, що місце розташування земельної ділянки, яку позивач має намір отримати у власність, не відповідає вимогам містобудівної документації м. Хмільник, тому відповідачем обґрунтовано відмовлено позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуальної забудови гаража.

За наведених вище обставин суд вважає, що положення ч. 7 ст. 118 ЗК України, згідно яких підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому законом порядку, є застосованими до даної спірної ситуації, позаяк розташування бажаної для позивача земельної ділянка якраз і не відповідає таким вимогам містобудівної документації.

З огляду на викладене суд доходить висновку про відсутність підстав для скасування рішення Хмільницької міської ради від 25.02.2022 №1123 в оскаржуваній його частині.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

За змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити.

З урахуванням положень ст. 139 КАС України відсутні підстав для відшкодування позивачу судових витрат пов`язаних зі сплатою судового збору.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 06.12.22.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Хмільницьким МРВ УМВС від 10.03.1998);

Відповідач: Хмільницька міська рада (, місцезнаходження: вул. Столярчука, 10, м. Хмільник, Хмільницький район, Вінницька область, 22000).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович