Справа № 640/24086/21
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2022-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2022 року м. Київ № 640/24086/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м.

Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16)

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 на підставі пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незарахування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) до страхового стажу періоду роботи з 12 травня 1995 року по 30 червня 1995 року та з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити і здійснити виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 на підставі пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня звернення за призначенням пенсії, а саме з 06 листопада 2020 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві прийняти ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) довідку про заробітну плату №22-1/09.2 та здійснити обрахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з урахуванням вказаної довідки з дня звернення за призначенням пенсії, а саме з 26 травня 2021 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) при призначенні пенсії страховий стаж за період з 12 травня 1995 року по 30 червня 1995 року та з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відмова відповідача у призначенні пенсії є протиправною, оскільки позивач на момент звернення із відповідною заявою мав трудовий стаж, який дає право на пільгову пенсію за Списком №1 зі зменшенням пенсійного віку, що підтверджується трудовою книжкою та довідками про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

На думку позивача, відповідач, приймаючи рішення стосовно відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах, посилаючись на те, що підприємство, яке видало пільгові довідки, знаходиться на непідконтрольній українській владі території, порушує його права на пенсійне забезпечення.

Додатково позивач просив врахувати, що обов`язок ведення трудових книжок покладено на адміністрацію підприємств, тому її неналежне ведення не може позбавляти особу права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з врахуванням такого періоду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача повідомив, що період, який підлягає зарахуванню до пільгового стажу роботи визначає підприємство шляхом надання оформленої належним чином уточнюючої довідки у відповідності зі Списками, затверджуваними Кабінетом Міністрів України на підставі первинних документів за час роботи особи на відповідному підприємстві. Відтак, основним документом, що визначає право на пенсію на пільгових умовах є довідка про пільговий характер роботи, що видається підприємствами, установами, організаціями та архівними установами. Тобто, до функцій Управління не входить визначення права на пільгову пенсію, це право належить підприємству, яке видає довідку та визначає чи відновиться професія до пільгового списку, до якого списку та ким ці списки затверджені, а Управління вже на підставі наданих документів призначає пенсію.

Додатково представник відповідача стверджував, що призначення та виплата пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Таким чином, дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві є правомірними, а Управління діяло в межах своєї компетенції та відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, згідно якої заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, а доводи відповідача вважає такими, що жодним чином не спростовують підстав адміністративного позову.

З огляду на викладене вище справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.

При цьому, суд враховує клопотання позивача про прискорення розгляду даної справи.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З наявних матеріалів справи вбачається, що 26 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах по Списку №1.

До вказаної заяви додано: військовий квиток; диплом (свідоцтво, атестат) про навчання; довідку із СПОВ про заробітну плату з 01 липня 2000 року по день звернення; довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; заяву про спосіб виплати пенсії; паспорт довіреної особи; протокол; довіреність; паспорт або ID-картка або посвідка; трудову книжку або документи про стаж.

Крім того, листом від 03 червня 2021 року представник позивача засобами поштового зв`язку скерував до пенсійного органу довідки, які підтверджують пільговий стаж по Списку №1 ОСОБА_1 , зокрема, довідку про підтвердження наявного пільгового трудового стажу для призначення пенсії №22/09.2 від 02 березня 2021 року, видану «Донецькою вугільною енергетичною компанією»; довідку про заробітну плату за період з 01 липня 1988 року по 30 вересня 1994 року №22-1/09.2 від 02 березня 2021 року, видана «Донецькою вугільною енергетичною компанією»; довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії №22-2/09 від 02 березня 2021 року, видану «Донецькою вугільною енергетичною компанією».

За результатами розгляду заяви позивача та доданих до неї документів Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві листом №2600-0210.8.92925 від 07 червня 2021 року повідомило, що ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії, оскільки в матеріалах пенсійної справи відсутні накази про атестації, відсутня пільгова довідка та не підтверджено первинними документами робота за Списком №1. Також повідомлено, що до страхового стажу не зараховано період з 12 травня 1995 року по 30 червня 1995 року, оскільки печатка не придатна для прочитання; з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року, оскільки печатка не придатна для прочитання та відсутні дані за цей період в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Незгода позивача із відмовою щодо призначення пенсії зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 22 Загальної Декларації прав людини кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримки її гідності, вільного розвитку її особистості, прав в економічній, соціальній і культурній сферах за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва і відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статей 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно положень статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII, в редакції станом на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії) визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону №1788-XII звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Пунктом «а» статті 13 Закону №1788-XII передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи: з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 23 років 6 місяців у чоловіків і не менше 18 років 6 місяців у жінок.

Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи.

Вказані норми кореспондують з положеннями статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для призначення пенсії на підставі статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пільгових умовах за списком №1 позивачу, необхідним є настання наступних умов:

- стаж роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, що дають право на пільгову пенсію;

- за відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, але наявності не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи.

З оскаржуваної відповіді-відмови відповідача вбачається, що позивачу відмовлено в призначенні пенсії на пільгових умовах у зв`язку з тим, що в матеріалах справи відсутні накази про атестації, відсутня пільгова довідка та не підтверджено первинними документами робота за Списком №1.

Тобто, відповідачем не заперечується наявність у позивача необхідного загального трудового стажу, а спірним в межах даних правовідносин є саме наявність стажу роботи на роботах, що дають право на пільгову пенсію.

Так, з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки (яка була надана і відповідачу при зверненні із заявою про призначення пенсії) вбачається, що ОСОБА_1 14 липня 1988 року згідно наказу №505/к від 18 липня 1988 року прийнятий учнем гірника з повним підземним робочим днем в шахті у «Шахті імені 60-річчя Радянської України».

Згідно записів трудової книжки №5-6 позивач 31 серпня 1988 року переведений на посаду гірника 3 р. з повним підземним робочим днем в шахті (наказ №619/к від 02 вересня 1988 року); 03 квітня 1989 року переведений на посаду гірника очисного вибою 5 р. з повним підземним робочим днем в шахті (наказ №282/к від 03 квітня 1989 року).

Також, наявними записами в трудовій книжці підтверджується, що 12 липня 1999 року ОСОБА_1 переведений машиністом підземних машин з повним підземним робочим днем в шахті (наказ №401/к від 11 липня 1994 року), а з 03 вересня 1994 року позивач звільнений із займаної посади згідно наказу №490/к від 29 серпня 1994 року.

Статтею 62 Закону №1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1-3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Пунктом 10 Порядку застосування Списків N 1 і N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року за №1451/11731 (далі - Порядок N 383), передбачено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637.

Згідно з пунктом 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що при зверненні позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії позивач подавав копію трудової книжки.

Водночас, суд зазначає, що вищенаведеними нормами чинного законодавства передбачено витребування уточнюючих довідок виключно у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, однак відповідачем наявність такої ситуації не підтверджена жодними доказами.

Суд зазначає, що записів в трудовій книжці для визначення пільгового стажу у період з 14 липня 1988 року по 03 вересня 1994 року достатньо, оскільки в трудовій книжці зазначені періоди роботи, назви професій.

Крім того, в трудовій книжці міститься посилання на відповідні накази як на підставу внесення записів, вони завірені підписом повноважної особи та печаткою, не містять виправлень, тобто оформлені належним чином, що не викликає у суду сумніву щодо їх достовірності.

При цьому, зазначені записи в трудовій книжці позивача в установленому порядку недійсними не визнані.

Тобто, трудова книжка містить необхідні дані для підтвердження наявності у позивача спеціального пільгового трудового стажу.

Також, в матеріалах справи міститься довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки чи відповідних записів у ній від 02 березня 2021 року №22/09.2, видана ОСОБА_1 ДУП «Донецька вугільна енергетична компанія», згідно якої позивач працював повний робочий день в ДВАТ «Шахта імені 60-річчя Радянської України» та за період з 14 липня 1988 року по 03 вересня 1994 року виконував гірничі роботи з повним робочим днем на підземних роботах за професіями, які передбачені Списком №1 (у період з 14 липня 1988 року по 03 квітня 1989 року Списком №1 розділом І підрозділом І згідно постанови Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року №1173; у період з 03 квітня 1989 року по 03 вересня 1994 року за Списком №1 розділу і підрозділу І код КП 1010100а згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року №162).

Крім того, в матеріалах справи наявна копія довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії №22-2/09.2, видана 02 березня 2021 року ДУП «Донецька вугільна енергетична компанія», відповідно до якої ОСОБА_1 працював в ДВАТ «Шахта імені 60-річчя Радянської України» в період з 14 липня 1988 року по 03 вересня 1994 року з повним робочим днем на підземних роботах.

Додатково суд звертає увагу, що за приписами частини 1 та 2 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин), на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

В матеріалах справи міститься копія довідки №3007- від 17 травня 2021 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

За приписами частини 2 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Частиною 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Тобто, відповідно до наведених норм закону, необхідною умовою для визнання незаконним акту органу, який знаходиться на тимчасово окупованій території є створення такого органу, обрання чи призначення у порядку, не передбаченому законом.

Суд зазначає, що позивач у період з 1988 року по 1994 рік працював ДВАТ «Шахта імені 60-річчя Радянської України», що підтверджується копією архівної довідки та записами трудової книжки.

Тобто, факт працевлаштування позивача мав місце до 20 лютого 2014 року (початок тимчасової окупації, згідно статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України») і не може піддаватися сумніву та позбавляти позивача права на отримання пенсії в повному обсязі, тільки з тих міркувань, що Україна тимчасово не здійснює контроль на території, де позивач набув стаж за період з 1988 року по 1994 рік.

Щодо окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані намібійські винятки: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23 лютого 2016 року ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами.

В даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через неможливість перевірки достовірності інформації, у зв`язку з наданням довідки підприємством, що знаходиться на території, непідконтрольній українській владі.

Стосовно тверджень представника відповідача щодо відсутності наказів про атестацію, суд враховує наступне.

Згідно з пунктами 1, 2, 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року №442, атестація робочих місць за умовами праці (надалі - атестація) проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому.

Основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між роботодавцем і працівниками у галузі реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначаються наказом по підприємству, організації, в строки, передбачені колективним договором, але не рідше ніж один раз на п`ять років. До складу комісії включається уповноважений представник виборного органу первинної профспілкової організації, а в разі відсутності профспілкової організації - уповноважена найманими працівниками особа.

Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Згідно із пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 01.12.2005 за № 1451/11731 (далі - Порядок № 383), при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92 (приклади у додатках 1, 2).

Згідно з пунктом 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.92 № 442 (далі - Порядок № 442), атестація робочих місць за умовами праці (далі - атестація) проводиться в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років.

Зазначена постанова набула чинності з 21 серпня 1992 року, відтак при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах для зарахування до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, певного 5-річного періоду роботи зі шкідливими і важкими умовами праці після 21 серпня 1992 року, відповідне право впродовж цього періоду повинне бути підтверджене за результатами атестації (пункт 4.1 Порядку № 383).

Відповідно до пункту 4.3 Порядку №383 у разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21 серпня 1997 (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць), до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Відповідно до пункту 4.5 Порядку № 383, якщо ж атестація з 21 серпня 1992 року не проводилася чи за результатами атестації, вперше проведеної після 21 серпня 1997 року право не підтвердилось, до пільгового стажу зараховується лише період роботи із шкідливими умовами праці на даному підприємстві, в установі чи організації до 21 серпня 1992 року включно, тобто до набуття чинності Порядком проведення атестації робочих місць. У такому ж порядку зараховується пільговий стаж, якщо за результатами атестації, вперше проведеної до 21 серпня 1997 року, право на пільгове пенсійне забезпечення не підтвердилось.

Наявними матеріалами справи, зокрема довідкою №22/09.2 від 02 березня 2021 року підтверджується факт проведення атестації робочих місць згідно наказів від 03 квітня 1995 року №190-к, від 19 вересня 2000 року №539-к та від 19 жовтня 2001 року №533-к, тобто після 21 серпня 1992 року.

Також в матеріалах справи міститься копія протоколу засідання атестаційної комісії по шахті імені 60-річчя Радянської України від 12 вересня 1996 року, згідно якого до Списку №1 виробництв, робіт, професій, посад та показників, які дають право на пільгове пенсійне забезпечення віднесено, зокрема, всі робочі, заняті повний робочий день на підземних роботах, в т.ч. гірника очисного вибою; гірник підземний; машиніст підземних установок, тобто посади та професії, які обіймав позивач у період з 1988 року по 1994 року.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку, що подані позивачем до заяви про призначення пенсії документи підтверджують як наявність пільгового стажу за Списком №1, так і проведення атестації робочих місць.

Аналіз наведених обставин у сукупності свідчить, що позивачем надано всі необхідні підтверджуючі документи спірного стажу роботи на пільгових умовах, відтак незарахування відповідачем їх при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії на пільгових умовах не узгоджується з нормами чинного законодавства.

В частині посилань представника відповідача про те, що періоди з 12 травня 1995 року по 30 червня 1995 року та з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року не зараховані до страхового стажу, адже печатка не придатна для прочитання, суд виходить з наступного.

Так, станом на час внесення спірних записів діяли вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Вимогами пункту 2.4 Інструкції №58 визначено, що записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

У той же час, здійснення записів у трудовій книжці роботодавцем покладено на роботодавця, а не на працівника, отже, відповідальність за можливе невчинення такого запису не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2018 року по справі № 677/277/17, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Окрім того, суд зауважує, що Верховний Суд у постановах від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) та від 04 вересня 2018 року у справі №423/1881/17 (провадження №К/9901/22172/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Водночас, судом встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, а саме відомості про дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.

Також суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Крім того, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 21 лютого 2018 року в справі №687/975/17.

З огляду на зазначене суд не приймає доводи відповідача про те, що стаж роботи позивача за період 12 травня 1995 року по 30 червня 1995 року та з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року не підтверджений належними доказами.

Стосовно посилання представника Головного управління Пенсійного органу України в місті Києві на відсутність даних за цей період (з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року) в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, суд зазначає, що згідно положень статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Датою набрання чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є 01 січня 2004 року.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

При цьому, основним документом, що підтверджує стаж роботи до 01 січня 2004 року є трудова книжка.

І хоча відомості про періоди трудової діяльності застрахованих осіб є підставою для призначення та розрахунку пенсійних виплат, однак помилкова відсутність таких відомостей в Реєстрі застрахованих осіб, за умови наявності відповідних записів у трудовій книжці до 01 січня 2004 року, не повинна порушувати право застрахованої особи на одержання виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, адже на законодавчому рівні передбачено, що до 01 січня 2004 року основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Відтак, на думку суду, посилання представника відповідача в даній частині є таким, що не узгоджується з нормами чинного законодавства. Водночас, наявними в трудовій книжці записами підтверджується трудовий стаж у вказаний період з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року.

В частині вимог щодо зобов`язання відповідача прийняти довідку про заробітну плату №22-1/09.2 та здійснити обрахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з урахуванням вказаної довідки з дня звернення за призначенням пенсії, а саме з 26 травня 2021 року, суд враховує наступне.

Згідно вимог статті 40 Закону України ««Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено порядок визначення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії.

У відповідності до частини 1 вказаної статті для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

За вибором особи, яка звернулася за призначенням пенсії, з періоду, за який враховується заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії, виключаються періоди до 60 календарних місяців страхового стажу, з урахуванням будь-яких періодів незалежно від перерв, що включаються до страхового стажу згідно з абзацом третім частини першої статті 24 цього Закону, та будь-якого періоду страхового стажу підряд за умови, що зазначені періоди в сумі складають не більш як 10 відсотків тривалості страхового стажу, врахованого в одинарному розмірі.

Пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: за бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року (додаток 5) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

Довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

Наявними матеріалами справи не підтверджуються доводи позивача, що відповідач при прийнятті заяви про призначення пенсії відмовив у прийнятті довідки про заробітну плату (дохід).

Водночас, представник позивача заявою від 03 червня 2021 року просив Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві долучити до матеріалів пенсійної справи, зокрема, довідку про заробітну плату за період з 01 липня 1988 року по 30 вересня 1994 року №22-1/09.2 від 02 березня 2021 року, видану «Донецькою вугільною енергетичною компанією». В додаток до вказаної заяви додано оригінал довідки про заробітну плату №22-1/09.2 від 02 березня 2021 року, видану «Донецькою вугільною енергетичною компанією».

Однак, листом від 10 червня 2021 року №2600-1201-8/96297 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повідомило, що заява про обчислення пенсії за віком від 03 червня 2021 року залишається без виконання, зокрема, і у зв`язку з тим, що відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII, документи, які видані органами або особами на тимчасово окупованій території є недійсними та не підлягають реєстрації.

Судом вище по тексту уже надано оцінку довідкам, виданим позивачу щодо підтвердження його трудового стажу та відповідно отримуваної ним заробітної плати в період до початку окупації та не може піддаватися сумніву та позбавляти позивача права на отримання пенсії в повному обсязі, тільки з тих міркувань, що Україна тимчасово не здійснює контроль на території, де позивач набув стаж за період з 1988 року по 1994 рік.

Крім того, право позивача надавати таку довідку пенсійному органу прямо визначена нормами чинного законодавства.

З огляду на те, що оригінал такої довідки представник позивача надсилав відповідачу, однак останній залишив її без виконання, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві прийняти довідку про заробітну плату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) №22-1/09.2 від 02 березня 2021 року та врахувати її при вирішенні питання щодо призначення позивачу пенсії за віком.

Суд зазначає, що з урахуванням всіх фактичних обставин справи та наявних в матеріалах справи документів судом вбачається наявність у позивача стажу роботи за Списком №1 понад 6 років.

Зважаючи на те, що станом на момент звернення позивача до органу Пенсійного фонду України із заявою від 26 травня 2021 року про призначення йому пенсії він досяг 54 років та мав загальний страховий стаж понад 30 років (що відповідачем не заперечується) і, з урахуванням положень статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивач мав не менше половини стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, що становить не менше 10 років, ОСОБА_1 набув права на призначення йому пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку про визнання протиправною та скасування відмови у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах.

Стосовно вимоги позивача щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд виходить з наступного.

Наявною в матеріалах справи копією трудової книжки підтверджується, що стаж позивача на роботі за Списком №1 складає понад 6 років. При цьому, відповідачем підтверджено, що загальний страховий стаж позивача складає понад 30 років, а на момент звернення позивача із заявою про призначення йому пенсії досягнув 54 річного віку, тобто позивачем дотримано всіх необхідних умова для призначення йому пенсії на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку.

Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд зазначає, що дії відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України №1058-IV є протиправними.

Зважаючи на наявність порушеного права та необхідність його відновлення, а також беручи до уваги, що позивач набув права на призначення пенсії на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку, на думку суду, наявні підстави для зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня звернення за призначенням пенсії.

Суд зазначає, що позивач в прохальній частині адміністративного позову вказав про призначення йому пенсії з дати звернення, однак зазначив 06 листопада 2020 року. Водночас, наявними матеріалами справи підтверджується, що датою звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії є 26 травня 2021 року, відтак саме з даної дати підлягає призначенню пенсії позивача.

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

При цьому, на думку суду, вимога в частині виплачувати пенсію є передчасною, адже виплаті пенсії передує її призначення компетентним органом. Аналогічною є вимога щодо здійснення перерахунку пенсії, яка ще станом на дату вирішення даного спору є не призначеною. Відповідно, здійснити перерахунок можливо лише тієї пенсії, яка призначена та виплачується особі, відтак в цій частині вимог, на думку суду, необхідно відмовити.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, позивачем надано суду достатні документальні докази, якими підтверджується протиправність дій відповідача щодо відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком №1, в той час, як відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість свого рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незарахування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) до страхового стажу періоду роботи з 12 травня 1995 року по 30 червня 1995 року та з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) при призначенні пенсії страховий стаж за період з 12 травня 1995 року по 30 червня 1995 року та з 10 вересня 1999 року по 07 червня 2000 року.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 на підставі пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 на підставі пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня звернення за призначенням пенсії, а саме з 26 травня 2021 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві прийняти довідку про заробітну плату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) №22-1/09.2 від 02 березня 2021 року.

В іншій частині адміністративного позову - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 800 (вісімсот) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04070, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.Б. Федорчук