Справа № 380/24110/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/24110/21 пров. № А/857/12366/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів : Іщук Л.П., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання: Кахнич Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Гуликом А.Г., час ухвалення рішення 14 год 44 хв у м. Львові, дата складання повного тексту судового рішення 11 липня 2022 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі ГУ ДМСУ, Управління, відповідач-1), Державної міграційної служби України (далі ДМСУ, відповідач-2), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ДМСУ №338-21 від 11.10.2021 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати ДМСУ прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, визнати протиправною бездіяльність ДМСУ щодо не зазначення та не роз`яснення в оспорюваному рішенні причин відмови, визнати протиправною бездіяльність ГУ ДМСУ щодо не зазначення у повідомленні №28 від 30.11.2021 причин відмови, визнати протиправним та скасувати письмовий висновок ГУ ДМСУ про встановлення відсутності стосовно нього умов, передбачених п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 (далі Закон №3671-VI).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та прийняти постанову, якою повністю задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не було досліджено обставин, на які він посилався, зокрема, стосовно того, що активне переслідування його у правовому полі шляхом фальсифікування кримінальної справи розпочалося після отримання ним посвідки на постійне проживання в Україні, задовго після залишення РФ. Ним було доведено, що при залишенні території РФ у 2016 році, він знявся з реєстраційного обліку, прибув в Україну легально та вживав активні і послідовні дії з метою імміграції. Також вважає безпідставними доводи відповідача про те, що він прибув в Україну для імміграції і лише потім звернувся за допомогою, оскільки обставини, які призвели до звернення за захистом в Україні виникли пізніше, тобто під час його перебування в Україні. Крім того, суд першої інстанції сприйняв обвинувачення його у країні походження як доконаний та встановлений факт його вини у кримінальному правопорушенні, що суперечить ст.62 Конституції України, у якій закріплено принцип презумпції невинуватості. Як відповідачем, так і судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не було надано належної оцінки самим матеріалам кримінальної справи відносно нього, яка розслідується у РФ. Вважає, що факт порушення відносно нього кримінальної справи з таких надуманих мотивів, відсутність протягом тривалого часу вироку суду, оголошення його в розшук по розсилці Diffusion вже сам по собі свідчить про переслідування його в країні громадянської належності та застосування до нього незаконних методів впливу. Також звертає увагу на те, що висновки суду першої інстанції про оголошення його в міжнародний розшук не відповідають фактичним обставинам. Судом першої інстанції також залишено поза увагою його тісний зв`язок з Україною, де проживають його дружина та донька, в Україні зареєстровано юридичну особу, яка була заснована ним особисто.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів Горбонос І.К. просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представники сторін подали клопотання про розгляд справи без їхньої участі.

З урахуванням положень ч.2 ст.313 КАС України, колегія суду ухвалила проводити розгляд справи за відсутності представників сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 08.05.2019 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМСУ із заявою про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМСУ №163 від 18.06.2019 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21.06.2019 ГУ ДМСУ повідомленням №34 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМСУ №130-20 від 05.05.2020 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач оскаржив вказану відмову до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 по справі №380/3993/20 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДМСУ, ГУ ДМСУ про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії було відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021 вищевказане рішення Львівського окружного адміністративного суду було скасоване та прийнято постанову, якою позовні вимоги задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМСУ №130-20 від 05.05.2020 про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано ДМСУ повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане судове рішення мотивоване тим, що відповідачем не надано належної оцінки та не здійснено належної перевірки щодо факту винесення стосовно позивача постанови слідчого по ОВС СЧ ГСУ ГУ МВС Російської Федерації від 19.03.2018, відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності в якості обвинуваченого, за вчинення злочинів, передбачених ч.4 ст.159 Кримінального кодексу Російської Федерації, у той час, як її територію він покинув у 2016 році, як обставина, яка може свідчити про наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Російської Федерації.

Крім того, у судовому рішенні акцентується увага на нездійсненні вичерпної оцінки громадянина - іноземця за усіма критеріями відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, не досліджено належним чином та не проаналізовано обставини про наявність реальної загрози для заявника в країні громадянської належності.

На виконання вказаного судового рішення відповідачем було прийнято рішення №12-21 від 29.03.2021 про проведення повторного розгляду заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМСУ №74 від 16.04.2021 зобов`язано здійснити повторний розгляд заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами повторного розгляду заяви ГУ ДМСУ підготувало висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №2019LV0018 від 03.09.2021.

Висновок мотивований тим, що звернення заявника за отриманням статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, зумовлене його кримінальним переслідуванням у країні громадянської належності за вчинення злочину (шахрайства). У ході перевірки не встановлено ознак, які б свідчили про політичну вмотивованість вказаного переслідування.

Рішенням ДМСУ №338-21 від 11.10.2021 позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про прийняття якого позивача повідомлено відповідно до повідомлення ГУ ДМСУ №28 від 30.11.2021.

Вважаючи оспорюване рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він підпадав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні через свої політичні погляди. Врахувавши, що відносно позивача у країні походження відкрите кримінальне провадження про обвинувачення його у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.159 КК РФ (шахрайство), суд дійшов висновку, що намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності в своїй країні шляхом переховування в іншій країні, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. Суд першої інстанції також не погодився з доводами позивача щодо його висловлюваннях у соціальних мережах та проукраїнської позиції стосовно анексії Криму та подій на Сході України, оскільки такі не були підтверджені ні документами, ні інформаційними матеріалами. Також позивач не надав суду документально підтвердженої інформації про погрози з боку представників владних органів РФ.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом №3671-VI.

Згідно дефініції, наведеної у п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Частиною сьомою статті 7 Закону №3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно ст.8 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною шостою статті 8 Закону №3671-VI визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього ж Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст.10 Закону №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Термін «біженець» означає особу, яка : внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань (підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 далі - Конвенція).

Згідно ч.1 ст.5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами (далі - Директива) : обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

За змістом пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані передусім самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

На підставі позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. У такий спосіб, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Згідно ч.2 ст.13 Закону №3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

До того ж, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або надання додаткового захисту.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно ч.3 ст.78 КАС України, обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Також, слід зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Отже, особа, яка шукає притулку, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

З матеріалів справи видно, що причиною виїзду позивача з країни громадянської належності стало можливе переслідування на території Російської Федерації через політичні мотиви.

Вищевказані підстави для надання захисту в Україні були предметом розгляду органами міграційної служби під час первинного звернення позивача за захистом і оцінка цим доводам була надана судом першої та апеляційної інстанцій у справі №380/3993/20, під час оскарження позивачем рішення ГУ ДМСУ №130-20 від 05.05.2020.

При цьому, як встановлено судом, 20.09.2016 СУ УМВС Росії порушило кримінальну справу №4519693 за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.159.1 Кримінального кодексу РФ (шахрайство, тобто розкрадання чужого майна шляхом обману і зловживання довірою, вчиненого в особливо великому розмірі), за фактом розкрадання грошових коштів, що належать ПАТ «Челябінвестбанк» у період з 12.10.2012 по 29.06.2015 невстановленими особами з числа керівників АТ «ПМ Пакаджинг» під приводом виконання умов ряду кредитних договорів, укладених між ЗАТ «ПМ Пакаджинг» та ПАТ «Челябінвестбанк», шляхом надання недостовірних відомостей про предмет застави.

Підставою для порушення кримінальної справи №4519693 було повідомлення по вчинення злочину, зареєстроване 18.07.2016 у КУСП ОП «Тракторозаводской» УМВС Росії по м.Челябінську.

Впродовж попереднього слідства, що продовжувалося відповідно до вимог законодавства РФ, встановлено ще ряд подібних епізодів, скоєних з 2011 по 2016 роки. Сім кримінальних справ об`єднано в одну, за результатами розслідування якої 19.03.2018 прийнято постанову про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності у процесуальному статусі обвинуваченого як фактичного керівника ЗАТ «ПМ Пакаджинг» (єдиний засновник та генеральний директор), який був єдиним розпорядником усіх розрахункових рахунків ЗАТ «ПМ Пакаджинг».

Таким чином, встановлено таку послідовність дій позивача, а саме : кримінальну справу порушено у вересні 2016 року, після дослідчої перевірки фактів, викладених у повідомленні кредиторів про вчинення злочину; у результаті дворічного слідства встановлено винуватця і 19.03.2018 слідчим ОВС СЧ ГСУ ГУ МВС Росії по Челябінській області винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності як обвинуваченого.

Судом також встановлено, що позивач, приватне підприємство якого (де він є як засновником, так і керівником) має кредитні зобов`язання на території РФ, 06.06.2016 безперешкодно виїхав в Україну, отримавши 31.03.2016 (за два місяці до виїзду) національний паспорт для виїзду за кордон № НОМЕР_1 та знявшись з реєстраційного обліку місця проживання у РФ. Надалі вживав активних і послідовних дій з метою імміграції, а в подальшому отримання громадянства України (звернувся за оформленням відповідних посвідок; з серпня 2016 року - керівник ПП «Екопроект» на території України, з серпня 2017 року - засновник ПП «Екопроект»), тобто здійснив заплановані заходи, які у разі невиконання кредитних зобов`язань на території РФ, сприятимуть йому в уникненні ймовірної кримінальної відповідальності.

При цьому, за захистом в Україні позивач звернувся лише у травні 2019 року після затримання 15.07.2018 під час перетину румунсько-українського кордону через перебування у міжнародному розшуку за ініціативи РФ та початку процедури екстрадиції до країни громадянської належності.

Колегія суддів зазначає, що на момент звернення з відповідною заявою до міграційної служби, позивач перебував під домашнім арештом на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова від 13.04.2019 по справі №461/2659/19 до вирішення питання про його екстрадицію до Російської Федерації у зв`язку з тим, що він згідно з обліками Інтерполу знаходиться у міжнародному розшуку.

На думку колегії суддів, намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності в своїй країні шляхом переховування в іншій країні, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту.

Матеріалами особової справи встановлено, що позивач на території громадянської належності не зазнавав переслідувань за ознаками раси, громадянства, віросповідання або належності до певної соціальної групи.

Натомість, у матеріалах справи містяться докази перебування позивача у розшуку за вчинення на території Російської Федерації кримінально караного злочину, передбаченого частиною четвертою статті 159 Кримінального кодексу Російської Федерації (шахрайство).

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції вірно зазначив, що злочин, який інкримінується позивачу, здійснено ним виключно з особистих причин, а тому його звернення із заявою про визнання біженцем може свідчити про намагання уникнути покарання.

При цьому, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що немає підстав вважати, що після повернення до країни громадянської належності позивачу буде завдано серйозної шкоди відповідно до елементів визначення поняття «серйозна шкода», така як покарання за злочин, у якому підозрюється позивач, за законодавством РФ не передбачає смертної кари, позивач обґрунтовано не повідомляє про застосування та/або можливість застосування тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання в країні походження, на території РФ відсутні збройні конфлікти.

Колегія суддів не бере до уваги висловлювання позивача у соціальних мережах та проукраїнській позиції щодо анексії Криму та подій на Сході України, оскільки такі не підтверджені жодними доказами та до матеріалів справи не додані.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що наявність у позивача проукраїнської позиції не виключає наявності в обставинах його справи кримінальної складової, зокрема, відсутні, крім слів позивача, прямі докази його проукраїнської позиції (дописи в соцмережах, волонтерська допомога добробутам та Збройним Силам України тощо) та інформованість діючої влади країни його громадянської належності про цю позицію.

Також, подані позивачем матеріали про його бізнес-діяльність підтверджують здійснення такої, однак не доводять політичну вмотивованість кримінального переслідування.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону №3671-VІ, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додатковою захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні (Румунії).

Інкримінований позивачу злочин за законодавством України кваліфікується за ч.4 ст.190 КК України, є екстракційним та передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна, тобто належить до особливо тяжких злочинів, строки давності притягнення до відповідальності не закінчились, протиправні діяння, за які розшукується позивач не мають політичного характеру.

Стосовно доводів скаржника про відсутність вироку суду в його кримінальній справі, суд вірно зауважив, що розслідування злочинів у фінансовій сфері є тривалими в часі, крім того позивач ухиляється та переховується від слідства на території України та намагається отримати захист в Україні саме у зв`язку з проведенням в Російській Федерації кримінального провадження.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність оспорюваного рішення та відсутності підстав для задоволення вимоги про зобов`язання ДМСУ прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як похідної від первісної вимоги.

Стосовно вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо не зазначення в повідомленні №28 від 30.11.2021 причин відмови громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів зазначає, що у цьому повідомленні ГУ ДМСУ вказано причини відмови, а саме : відсутність умов, передбачених п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VІ; підстава - рішення ДМСУ №338-21 від 11.10.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка погребує додатковою захисту; порядок оскарження.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування письмового висновку ГУ ДМСУ про встановлення відсутності стосовно заявника громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 умов, передбачених п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VІ, а відтак відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який був підтриманий рішенням ДМСУ №338-21 від 11.10.2021, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.5.1 Правил №649, висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додатковою захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов`язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно п.6.1 Правил № 649, у разі надходження до ДМСУ особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснює всебічне вивчення та оцінку всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами здійснення заходів, передбачених п.6.1 вказаного розділу Правил №649, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (п.6.5 Правил №649).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскаржуване судове рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.11 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року по справі №380/24110/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді Л. П. Іщук
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 07.12.2022