Справа № 120/4615/22
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2022-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4615/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Слободонюк Михайло Васильович

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

05 грудня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Сушка О.О. Мацького Є.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4307-0228-У від 15.02.2022.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14.09.2022 позов задоволено. Водночас, відмовлено у відшкодуванні витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14.09.2022 скасувати у вказаній частині, прийняти нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно послався на відсутність доказів фактичної оплати вартості послуг з правничої допомоги, адже витрати на правничу допомогу підлягають розподілу незалежно від того чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Крім того, відповідач не вчинив жодних дій щодо заперечення заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, а тому суд не міг проявляти власну ініціативу щодо відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що позивачем не надано доказів оплати за надані послуги адвоката.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.10.2022, з урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 була зареєстрована Виконавчим комітетом Вінницької міської ради 08.02.2010 фізичною особою-підприємцем, та перебувала на обліку в Головному управлінні ДПС у Вінницькій області з 10.02.2010, як платник податків, а з 08.02.2010, як платник єдиного соціального внеску. Види діяльності КВЕД 85.13.0 стоматологічна практика.

31.10.2019 позивачем припинено підприємницьку діяльність за власним рішенням, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №2038349.

Оскільки станом на 18.12.2018 за позивачем рахувалася заборгованість по ЄСВ в сумі 15819,54 грн, контролюючим органом сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-8526-17 від 17.12.2018 на суму 15819,54 грн.

Відповідна заборгованість за податковою вимогою №Ф-8526-17 від 17.12.2018 в сумі 15819,54 грн позивачем була сплачена 19.06.2020. Наведені обставини відповідачем не заперечуються.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31.08.2020 по справі №120/2668/20-а визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 18.12.2018 №Ф-8526-17-У в частині визначення ОСОБА_1 боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 6336,00 грн.

Нарахований позивачу за інший період з 01.10.2018 по 30.09.2019 борг зі сплати ЄСВ в сумі 10719,72 грн був скасований контролюючим органом на підставі поданої платником заяви у відповідності до положень Закону України від 04.12.2020 №1072-ІХ „Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо соціальної підтримки платників податків на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Як наслідок, відповідач своїм листом №1003/6/02-32-13-03-10 від 01.02.2021 підтвердив відсутність станом на 01.02.2021 у позивача будь-якої заборгованості по ЄСВ.

У зв`язку зі скасуванням в судовому порядку вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.12.2018 №Ф-8526-17-У в сумі 6336,00 грн, яка попередньо була погашена позивачем, ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою від 20.04.2021, в якій просила повернути їй надміру перераховані коштів в зазначеній сумі 6336,00 грн. Проте отримала відмову від відповідача, яка в послідуючому була оскаржена до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.08.2021 у справі №120/5260/21, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2021, адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено та, зокрема, зобов`язано Головне управління ДПС у Вінницькій області підготувати та подати до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок про повернення ОСОБА_1 надміру перерахованих коштів в сумі 6336,00 грн.

На підставі даного судового рішення відповідачем сформовано висновок від 10.01.2022 на повернення коштів в сумі 6336,00 грн, які 11.01.2022 надійшли на рахунок позивача.

При цьому, за фактом повернення позивачу зазначених коштів, згідно даних ІКП платника податку 11.01.2022 ОСОБА_1 нараховано збільшення недоїмки по єдиному внеску на 6336,00 грн. Як наслідок, на підставі таких облікових даних з інформаційної системи ГУ ДПС у Вінницькій області 15.02.2022 сформовано вимогу № Ф-4307-0228 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 6336,00 грн.

Вважаючи таку вимогу про сплату боргу протиправною, позивач звернулась до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що правова природа цих коштів в сумі 6336,00 грн. уже визначена у рішенні Вінницького окружного адміністративного суду від 09.08.2021 по справі № 120/5260/21-а як кошти, безпідставно сплачені позивачем на виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-8526-17 від 17.12.2018, яка в подальшому була скасована в судовому порядку у відповідній частині в сумі 6336,00 грн. Зазначені обставини згідно ч. 4 ст. 78 КАС України є приюдиційними, а отже додатковому доказуванню не підлягають.

Тобто, факт повернення ОСОБА_1 11.01.2022 зайво перерахованих коштів в сумі 6336,00 грн за відсутності у останньої станом на цей час заборгованості по єдиному внеску не може вважатися правовою підставою для виникнення в позивача в цей же день нової заборгованості на суму повернутих коштів. Тим більше дані кошти аж ніяк не є доходом позивача від здійснення підприємницької діяльності (яка на той час уже була припинена), так як мають зовсім інший статус.

Враховуючи вищенаведене, у відповідача не було правових підстав для нарахування позивачу єдиного соціального внеску та, відповідно, прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.02.2000 №Ф-4307-0228У.

При цьому, суд відмовив у відшкодуванні позивачу витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн з огляду на відсутність доказів фактичного понесення позивачем таких витрат.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів апеляційної скарги встановлено, що позивач фактично погодилася із висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач апеляційну скаргу не подав.

Тому, керуючись положеннями ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів здійснювала перегляд оскаржуваного судового рішення в межах апеляційної скарги позивача.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України"", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Суд також зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити гонорар, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), № 31107/96).

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Отже, документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суду необхідно дослідити на підставі належних та допустимих доказів: обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу до матеріалів позову представником позивача додано копію угоди №08/06/22 про надання правничої допомоги, копію розрахунку вартості виконаних робіт по наданню правничої допомоги від 09.06.2022, копію акта № 1/6/22 приймання-передачі виконаних робіт від 16.06.2022, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АВ № 1031397 від 16.06.2022 та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвокатом Комарем О.Г.

Разом з цим, представником позивача не подано ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду будь-якого розрахункового документу, що свідчить про оплату гонорару.

Із долученої до позову копії угоди №08/06/22 від 08.06.2022 про надання правничої допомоги можливо встановити, що така угода лише розкриває характер доручення, яке належить виконати адвокату та місце його виконання, а також суму оплати 5000 грн. Натомість жодних умов щодо порядку надання правничої допомоги, її обсягу, порядку та строків проведення розрахунків даною угодою не передбачено, що позбавляє суд об`єктивно з`ясувати та перевірити як зміст та обсяг обумовлених послуг так і порядок розрахунків за такі послуги.

Наявний в матеріалах справи акт №1/6/22 приймання-передачі наданих послуг від 16.06.2022 містить лише посилання на обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та їх вартість, однак не містить застережень про те, що такі послуги були дійсно оплачені позивачем.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність доказів фактичного понесення позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн, що унеможливлює здійснення судом розподілу таких витрат шляхом їх стягнення з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Сушко О.О. Мацький Є.М.