Справа № 460/1644/22
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2022-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/1644/22 пров. № А/857/12815/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

з участю секретаря Михальської М.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Вороновської М.А.,

розглянувши в у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

суддя в 1-й інстанції Щербаков В.В.,

час ухвалення рішення 25.07.2022 року,

місце ухвалення рішення м.Рівне,

дата складання повного тексту рішення 02.08.2022 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмірі 242 466 (двісті сорок дві тисячі чотириста шістдесят шість гривень) 92 копійки. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що посада начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Рівненській області відсутня у штатному розписі відповідача, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Зазначають щодо поважності причин невиконання рішення суд з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження на виконання рішення суду у справі №460/483/20. Також вказують що після прийняття постанови Восьмим апеляційним адміністративним судом за результатами розгляду апеляційної скарги, відповідача подавались касаційні скарги. У зв`язку з винесенням Верховним судом 30.11.2021 остаточного рішення у справі №460/483/20, Міністерством юстиції поновлено позивача на посаді. Крім того, не згідні із сумою до стягнення, що визначена судом першої інстанції, оскільки суд першої інстанції не застосував в спірних правовідносинах подію, з якою пов`язується відповідна виплата. Представник відповідачів в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просять рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

З 30 травня 2017 року ОСОБА_1 наказом Міністерства юстиції України від 30.05.2017 №2001/к "Про призначення ОСОБА_1 " був призначений на посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 , відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", був попереджений про припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та звільнення із займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження.

23 грудня 2019 року Міністерство юстиції України видало наказ №4166/к "Про звільнення", яким ОСОБА_1 звільнений з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 26 грудня 2019 року відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, з припиненням державної служби.

24 грудня 2019 року Головним територіальним управлінням юстиції у Рівненській області видано наказ №910/03/к "Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23.12.2019 №4166/к "Про звільнення».

Не погоджуючи з вказаними рішення позивач оскаржив їх в судовому порядку.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі №460/483/20 позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4166/к Про звільнення. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 24 грудня 2019 року №910/03/к Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4166/к Про звільнення. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з 26 грудня 2019 року. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Міністерства юстиції України середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2019 року по 01 червня 2020 року у сумі 65112,60 грн. Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць звернено до негайного виконання.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2020 апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задоволено частково. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі №460/483/20 в частині задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та в цій частині прийняти постанову, якою позов задоволено частково. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2019 року по 01 червня 2020 року у сумі 65112 (шістдесят п`ять тисяч сто дванадцять) грн 60 коп. без утримання податку на доходи та обов`язкових до сплати платежів. У решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі №460/483/20 залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 30.11.2021 касаційні скарги залишено без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2020 залишено без змін.

22.12.2021 наказом Міністерства юстиції №3184/к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з 26.12.2019.

Так, спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що позивач вважає дії відповідача щодо затримки виконання рішення суду про поновлення необґрунтованими та такими, що порушують його права, передбачені трудовим законодавством, що є наслідком компенсації середнього заробітку за час такої затримки.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Стаття 14 КАС України визначає, що рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КАС, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС негайно виконуються рішення суду, зокрема, про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно з ч. 2 ст. 372 КАС судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналізуючи положення п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС та ч. 7 ст. 235 КЗпП України суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що судові рішення про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно, тому законодавство передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення і цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після проголошення рішення суду. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

З наведеного вбачається, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його проголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави (правова позиція Верховного Суду, яка викладена в постанові від 05 березня 2020 року у справі № 280/360/19). Отже, обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, суд виходить з наступного.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена ст. 236 КЗпП України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Таким чином, згідно зі ст. 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Відповідна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26 листопада 2020 року в справі № 500/2501/19, від 19 квітня 2021 року в справі № 826/11861/17, від 11 червня 2020 року у справі № 816/1895/18, від 24 червня 2021 року в справі № 640/15058/19 та від 20 липня 2021 року в справі № 826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19.

Вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (постанова Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року по справі № 6-2123цс15).

Судом встановлено, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01.06.2020 у справі № 460/483/20 в частині поновлення ОСОБА_1 допущено до негайного виконання.

Натомість, рішення суду фактично виконано 22.12.2021.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді відповідно до ст. 236 КЗпП України з 02.06.2020 (наступного дня після проголошення судового рішення у справі № 460/483/20) до 21.12.2021 (до дня, що передує прийняттю рішення (видачі наказу) про поновлення на посаді).

Водночас, згідно з пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

З комплексного аналізу вказаних норм вбачається, що згідно з чинним законодавством нарахування середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу проводиться шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців робочі дні на число робочих днів за цей період.

Поряд з цим, згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з пунктом 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Зокрема, розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, який підлягає стягненню, суд виходив з наступного.

З наявної в матеріалах справи довідки про доходи ОСОБА_1 , виданої ГТУЮ у Рівненській області №159 від 19.02.2020, слідує, що його заробітна плата за останні два місяці перед звільненням становила 22324,24 коп., а середньоденна заробітна плата 620,12 грн.

Розмір середньоденної заробітної плати встановлений постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №460/483/20 від 09.09.2020, яка набрала законної сили, а тому в силу положень ст. 78 КАС України доказуванню не підлягає.

Беручи до уваги при здійсненні розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, заробітну плату позивача за останні 2 місяці роботи, суд відхиляє доводи відповідача, що в спірних правовідносинах подією, з якою пов`язується відповідна виплата, є не звільнення позивача, а невиконання судового рішення про поновлення на роботі.

Колегія суддів зазначає, що вірний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі слід розраховувати на основі відомостей про заробітну плату позивача, виходячи за останні два місяці, що передували його звільненню.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 19.05.2022 (справа №160/288/19).

Також, судом встановлено, що період затримки виконання рішення становить 391 робочий день, відповідно середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, який слід виплатити відповідачу за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 02.06.2020 по 21.12.2021 складає 242 466, 92 грн. (391*620,12 грн.)

Разом з тим, суд звертає увагу, що сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду підлягає стягненню на користь позивача з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з огляду на наступне.

Нарахування та виплату заробітної плати позивачу здійснювало Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області, яке з 04.10.2021 є припиненим.

Водночас, пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" встановлено що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1.

Відтак, правонаступником у спірних правовідносинах по відношенню до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, яке на час звернення позивача до суду з даним позовом було ліквідовано, є Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів), відтак саме Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) є уповноваженим суб`єктом виконувати повноваження установи, яка ліквідована як правонаступник, в тому числі і щодо виплати суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 липня 2022 року у справі № 460/1644/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді М. П. Кушнерик
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 07 грудня 2022 року.