Справа № 460/6716/22
Суддя: О.В. Поліщук
Дата ухвалення: 2022-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

05 грудня 2022 року м. Рівне №460/6716/22

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_3 про визнання дій та бездіяльності протиправними,зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач-1), військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач-2), військової частини НОМЕР_3 (далі - відповідач - 3), у якому просить суд:

1) визнати протиправними дії відповідача-1 щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 11 липня 2016 року по 11 вересня 2018 року (із встановленням базового місяця січень 2008 року, березень 2018 року);

2) зобов`язати відповідача-1 виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 11 липня 2016 року по 11 вересня 2018 року (із встановленням базового місяця січень 2008 року, березень 2018 року);

3) визнати протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а саме за 15 років служби, відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

4) зобов`язати відповідача-2 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а саме за 15 років служби, відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

5) визнати протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо виплати позивачу 212,54 грн грошової компенсації за недоотримане речове майно;

6) зобов`язати відповідача-2 виплатити позивачу 212,54 грн грошової компенсації за недоотримане речове майно;

7) зобов`язати відповідача-2 нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2021 року по 29 жовтня 2021 року в сумі 34 062,00 грн.

Стислий виклад позицій сторін.

За змістом позовної заяви, вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що у період з 19 березня 2014 року по 27 серпня 2021 року він проходив військову службу в Збройних силах України, зокрема у військових частинах НОМЕР_3 та НОМЕР_1 , та, відповідно, був зарахований на грошове забезпечення. При цьому, за період проходження служби з липня 2016 року по липень 2018 року позивачу не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення. Позивач вважає такі дії відповідача-1 протиправними та необґрунтованими, оскільки індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Також ОСОБА_1 стверджує, що при звільненні зі служби відповідачем-2 не були дотримані в повній мірі вимоги статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки одноразова грошова допомога була виплачена йому лише за 5 календарних років вислуги, тобто без урахування фактично наявної вислуги в розмірі 20 років. Крім того, позивач звертає увагу на те, що при звільнені зі служби відповідач-2 не виплатив йому в повному обсязі компенсацію за неотримане речове майно. Більше того, виплата частини компенсації за неотримане речове майно була проведена з порушенням установленого законом строку, у зв`язку з чим позивач вважає, що на підставі приписів статей 116, 117 Кодексу законів про працю України він набув право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні. З підстав, наведених у позовній заяві, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Згідно з відзивом на позовну заяву, відповідач-1 позов не визнає. Заперечення проти позову відповідач-1 обґрунтовує тим, що нарахування позивачу індексації грошового забезпечення в період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 здійснювалося випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозованого рівня інфляції, а також грудня 2015 року як місяця підвищення грошових доходів (грошового забезпечення) позивача. З огляду на вказане, відповідач-1 стверджує, що нарахування позивачу в спірному періоді індексації грошового забезпечення здійснювалося у відповідності до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову.

Відповідач-2 позов також не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач-2 вказує, що з 01 січня 2020 року здійснює фінансове та речове забезпечення військової частини НОМЕР_3 , у якій позивач проходив службу до звільнення. Відповідач-2 зауважив, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_3 здійснюється ним виключно на підставі наказів командира названої військової частини. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 27 серпня 2021 року № 164 було вирішено виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) календарних років служби. При цьому, відповідач-2 наголосив, що наказ командира військової частини НОМЕР_3 від 27 серпня 2021 року № 164 у відповідній частині виконаний ним своєчасно та у повному обсязі. Також, відповідач-2 зазначив, що при виплаті позивачу компенсації за неотримане речове майно з суми компенсації було утримано військовий збір в розмірі 160,03 грн, так як це передбачено чинним законодавством. Крім того, з перерахованої позивачу суми компенсації за неотримане речове майно банківською установою була утримана комісія за проведення платежу в сумі 52,54 грн. Відповідач-2 звертає увагу на те, що він жодним чином не може впливати на обставини щодо утримання банківською установою комісій за проведення платежів. Крім того, відповідач-2 наголосив, що компенсація за неотримане речове майно за своє правовою природою не є заробітною платою, а тому в разі її несвоєчасної виплати не можуть застосовуватися приписи статей 116, 117 КЗпП України щодо нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відтак, просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідач-3 правом на подання до суду відзиву на позову заяву не скористався.

Позивач подав до суду відповідь на відзив відповідача-2, у якій більш детально конкретизує доводи та обґрунтування, зазначені у позовній заяві, а також наводить свої аргументи на спростування тверджень відзиву відповідача.

Заяви, клопотання учасників справи.

Заяв та клопотань, які мають значення для вирішення спору до суду не надходило.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 23 березня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 06 вересня 2022 року позовна заява залишалася без руху після відкриття провадження в адміністративній справі.

Також ухвалою суду від 06 вересня 2022 року позивачу було запропоновано надати згоду на заміну неналежного відповідача на належного в частині позовних вимог.

Ухвалою суду від 28 вересня 2022 року позовну заяву в частині позовних вимог щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2021 року по 29 жовтня 2021 року в сумі 34062,00 грн залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 29 вересня 2022 року замінено первісного відповідача у справі за позовними вимогами, що стосуються нарахування та виплати в належному розмірі одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з військової частини НОМЕР_2 на військову частину НОМЕР_3 .

Згідно з вимогами частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.

У період з 11 липня 2016 року по 11 вересня 2018 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що стверджується наявними у справі копіями наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 11 липня 2016 року № 159 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11 вересня 2018 року № 213.

При цьому, згідно з довідками військової частини НОМЕР_1 від 20 грудня 2021 року № 1247, №1248, сума виплаченої позивачу індексації грошового забезпечення за період з липня 2016 року по вересень 2018 року становить 0,00 грн.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по строковій частині) від 28 грудня 2020 року № 246, майора ОСОБА_1 , призначеного наказом командувача сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 10 грудня 2020 року № 455, на посаду оперативного чергового відділу оперативного управління командного центру штабу військової частини НОМЕР_3 , який прибув з військової частини НОМЕР_5 міста Яворів, та з 28 грудня 2020 року зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_3 та на всі види забезпечення до військової частини НОМЕР_2 і вирішено вважати таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою шпк «капітан».

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по строковій частині) від 27 серпня 2021 року № 164, майора ОСОБА_1 , офіцера оперативного відділу штабу військової частини НОМЕР_3 , звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 02 липня 2021 року № 198 з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) вирішено вважати таким, що 27 серпня 2021 року справи та посаду здав; з 27 серпня 2021 року виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_3 та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Також вказаним вище наказом вирішено виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) календарних років служби та компенсацію за невикористане речове майно у сумі 10 668,51 грн відповідно до «довідки про вартість речового майна, що належить видачі майора ОСОБА_1 » військової частини НОМЕР_2 від 26 серпня 2021 року № 38/21.

Згідно з матеріалами справи компенсація за невикористане речове майно була зарахована на банківський рахунок позивача 29 жовтня 2021 року в сумі 10 455,94 грн. При цьому, матеріалами справи стверджується та не заперечується учасниками справи, що з суми належної до виплати позивачу компенсації за невикористане речове майно відповідачем-2 був утриманий військовий збір в сумі 160,03 грн, а банківською установою комісія за проведення платежу в сумі 52,54 грн.

Позивач, не погоджуючись з бездіяльністю відповідачів щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення у період з липня 2016 року по вересень 2018 року, одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 15 повних календарних років служби, компенсації за невикористане речове майно у повному обсязі та вважаючи таку бездіяльність протиправною, звернувся до суду з адміністративним позовом.

Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та оцінка аргументів сторін.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII (далі Закон № 1282-ХІІ).

Положеннями статті 1 Закону № 1282-XII передбачено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно зі статтею 2 Закону № 1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Тобто, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Положеннями статті 4 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

В силу статті 6 Закону № 1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі Порядок № 1078), визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

У зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі Постанова № 1013), яка набрала чинності з 15 грудня 2015 року та підлягала застосуванню з 01 грудня 2015 року, істотно змінився порядок індексації зарплати та інших доходів населення.

Серед іншого, внесеними змінами передбачено ряд новел в порядку проведення індексації грошових доходів населення. Зокрема, якщо раніше базовим місяцем вважався місяць, у якому відбулося підвищення мінімальної зарплати, пенсій, стипендій виплат із соціального страхування чи зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів (за рахунок постійних складових зарплати), то після прийняття Постанови № 1013 місяцем підвищення став місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного грошового утримання, стипендій, виплат із соціального страхування (пункт 5 Порядку № 1078). Крім того, якщо раніше базовий місяць (місяць підвищення) визначався в разі коли зросла зарплата внаслідок підвищення тарифної ставки (окладу) або за рахунок будь-якої постійної складової зарплати, то після внесення змін - тільки в разі, якщо підвищена тарифна ставка (оклад).

Таким чином, починаючи з 01 грудня 2015 року, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займає працівник, в тому числі військовослужбовець.

Наведене вище також підтверджується роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України, наданими Департаменту фінансів Міністерства оборони України листом від 08 серпня 2017 року № 78/о/66-17.

Водночас, слід зазначити, що відповідні зміни до Порядку №1078 були внесені Постановою № 1013.

Пунктом 1 Постанови № 1013 передбачено підвищення з 01 грудня 2015 року посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати) працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та деяких інших працівників.

При цьому підвищення окладів не стосувалось військовослужбовців. Тобто, Постановою № 1013 були підвищені оклади майже в усіх галузях бюджетної сфери (за винятком працівників 1 3-го тарифних розрядів за ЄТС), окрім окладів у складі грошового забезпечення військовослужбовців.

Зміна грошового забезпечення військовослужбовців відбулася лише з 01 березня 2018 року в зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 704), якою затверджено нову тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Відтак, з прийняттям Постанови № 1013, якою було змінено порядок проведення індексації, тобто з 01 грудня 2015 року і включно до 01 серпня 2018 року, посадові оклади військовослужбовців не змінилися.

До 15 грудня 2015 року абзаци перший четвертий пункту 5 Порядку № 1078 були викладені в наступній редакції.

У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

У разі коли підвищення розмірів мінімальних соціальних гарантій, зазначених в абзаці першому цього пункту, не супроводжується зростанням грошових доходів громадян, передбачених пунктом 2 цього Порядку, грошові доходи індексуються на загальних підставах відповідно до пунктів 1-1 і 4 цього Порядку.

У разі коли грошовий дохід з урахуванням суми підвищення менше суми грошового доходу з урахуванням індексації до його підвищення, у базовому місяці сума загального доходу визначається з таким розрахунком, щоб сума грошового доходу з урахуванням індексації не перевищувала загального доходу до його підвищення. Приклад проведення індексації у разі підвищення грошових доходів наведено в додатку 4 до цього Порядку.

Місяць, в якому відбувається підвищення грошових доходів працівників у зв`язку із розширенням зони обслуговування, збільшенням обсягу робіт, суміщенням професій (посад), виконанням обов`язків тимчасово відсутнього працівника, оплатою за роботу за сумісництвом на одному підприємстві, в установі, організації, а також за рахунок збільшення розміру премії, не вважається базовим під час обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації (у разі, коли не відбувається підвищення тарифної ставки (окладу).

Тобто, в чинній редакції Порядку № 1078, на відміну від редакції до 15 грудня 2015 року, відсутнє таке поняття як «базовий місяць» для розрахунку індексації.

Аналіз редакції пункту 5 Порядку № 1078, а особливо його абзаців з першого по п`ятий свідчить про те, що значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення тарифних окладів (стипендій), для обрахунку приймається за 1 або 100 відсотків лише коли таке підвищення відбулося після 15 грудня 2015 року або після цієї дати.

Прийняття підвищення тарифних окладів (стипендій), яке сталося до 15 грудня 2015 року, за 1 або 100 відсотків порушує таку складову верховенства права, як принцип правової визначеності, та суперечить положенням частини першої статті 58 Конституції України, згідно якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відтак, вирішуючи позовні вимоги в частині нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 11 липня 2016 року по 28 лютого 2018 року з встановленням базового місяця - січень 2008 року, та за період з 01 березня 2018 року по 11 вересня 2018 року з встановленням березня 2018 року, як місяця обчислення індексу споживчих цін, то суд зазначає наступне.

Згідно з наявною у матеріалах справи довідкою військової частини НОМЕР_1 від 20 грудня 2021 року № 1248 за період з липня 2016 року по березень 2018 року нарахована позивачу індексація грошового забезпечення становить 0,00 грн. При цьому, у примітці вказаної довідки вказано: «Березень 2018 року місяць підняття доходів (зг. ПКМУ від 30.08.2017 № 704)».

В свою чергу, зі змісту довідки військової частини НОМЕР_1 від 20 грудня 2021 року № 1247 також слідує, що за період з січня 2018 року по вересень 2018 року включно нарахована та виплачена позивачу індексація грошового забезпечення становить 0,00 грн.

При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач-1 стверджує, що обчислення належної до виплати позивачу індексації грошового забезпечення здійснювалося випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозованого рівня інфляції, а також грудня 2015 року як місяця підвищення грошових доходів (грошового забезпечення) позивача.

Як зазначалося судом вище, починаючи з 15 грудня 2015 року обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займає працівник, в тому числі військовослужбовець.

Визначення розміру посадових окладів військовослужбовців, на момент виникнення спірних правовідносин здійснювалося відповідно до постанови Кабміну Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 1294), якою затверджено нові схеми посадових окладів військовослужбовців.

Вказана постанова набрала чинності з 01 січня 2008 року.

Постанова № 1294 діяла до дати набрання чинності Постановою№ 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме до 01 березня 2018 року.

Підвищення тарифних ставок (окладів) після 01 січня 2008 року, що є підставою для встановлення іншого базового місяця при проведенні індексації - не відбувалося.

Крім цього, суд зауважує, що згідно з наказом Міністерства оборони України від 01 березня 2018 року № 90 «Про встановлення тарифних розрядів за посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил України», з метою визначення посадових окладів осіб офіцерського складу Збройних Сил України, установлено тарифні розряди за основними типовими посадами та основними посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил України згідно зі схемами, визначеними у додатках 1 - 22 до наказу, в результаті чого збільшилися посадові оклади військовослужбовців.

Отже, починаючи з березня 2018 року, базовим місяцем для розрахунку індексації є відповідно березень 2018 року.

Таким чином, базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення позивача за період з 11 липня 2016 року по 28 лютого 2018 року є січень 2008 року, в якому Постановою № 1294 встановлені підвищені розміри посадових окладів військовослужбовців.

Тому, враховуючи наявність правових підстав для отримання позивачем індексації грошового забезпечення за період з 11 липня 2016 року по 28 лютого 2018 року, а також неправильне визначення відповідачем-1 базового місяця для нарахування позивачу індексації за вказаний період, тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та наявність підстав для їх задоволення шляхом як визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування позивачу індексації грошового забезпечення за період з 11 липня 2016 року по 28 лютого 2018 року, так і зобов`язання нарахувати позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період із застосуванням базового місяця січня 2008 року.

Також в ході судового розгляду відповідач-1 не довів, що нарахування та виплата позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 11 вересня 2018 року здійснювалися із застосуванням березня 2018 року, як місяця обчислення індексу споживчих цін для подальшої індексації. Більше того, у заяві по суті відповідач-1 взагалі не зазначив жодних нормативно-правових обґрунтувань з приводу порядку обчислення індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 березня 2018 року по 11 вересня 2018 року.

Відтак, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині також належать до задоволення.

Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати в належному розмірі одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то суд зазначає наступне.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до змісту частини другої статті 15 Закону № 2011, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Суд звертає увагу, що вказана вище правова норма не містить вказівки на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги.

Також Суд наголошує, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги, а саме: "в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби". При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2011 є наявність «вислуги 10 років і більше».

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2018 року по справі № 806/2104/17 та від 24 листопада 2020 року по справі № 822/3008/17.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач був звільнений з військової служби на підставі підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Також зі змісту наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 27 серпня 2021 року № 164 слідує, що на момент звільнення позивача його календарний строк служби становив 15 років 11 місяців 05 днів.

За вказаних обставин суд констатує, що відповідно до правил частини другої статті 15 Закону № 2011 позивач як такий, що на день звільнення мав вислугу більше 10 років, набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, тобто 15 років.

Натомість, згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по строковій частині) від 27 серпня 2021 року № 164, позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) календарних років служби.

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження того, що попередньо позивачу вже виплачувалася одноразова грошова допомога, передбаченої частиною другою статті 15 Закону № 2011, за 10 календарних років служби відповідач-3 суду не надав, а суд в ході розгляду справи не здобув.

Також суд зазначає, що згідно з наявною в матеріалах справи копією листа військової частини НОМЕР_3 від 18 листопада 2021 року № 1269, з 01 січня 2020 року військова частина НОМЕР_3 не є розпорядником бюджетних коштів та перебуває на фінансовому і речовому забезпеченні у військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до пункту 1.3 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, затверджених наказом Міністерства оборони України від 22.05.2017 року № 280 (далі Правила), розпорядниками бюджетних коштів за кошторисом Міністерства оборони є:

Міністр оборони головний розпорядник;

командувачі (начальники) видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, територіальних квартирно-експлуатаційних управлінь, інших органів військового управління (крім військових комісаріатів), Голова Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, які включені до мережі головного розпорядника коштів, - розпорядники коштів нижчого рівня (далі розпорядники коштів другого рівня);

командири військових частин, які включені до мережі головного розпорядника коштів або розпорядника коштів другого рівня, - розпорядники коштів нижчого рівня (далі розпорядники коштів третього рівня).

Пунктом 1.5 Правил визначено, що військова частина, не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів, зараховується на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня на підставі відповідних директив (рішень) (далі -правил).

Згідно пункту 47 статті 2 Бюджетного кодексу України, розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я та здійснення витрат бюджету.

ОСОБА_1 військову службу за спірний період з 28 грудня 2020 року по 27 серпня 2021 року проходив у військовій частині НОМЕР_3 , яка до 01 січня 2020 року була розпорядником бюджетних коштів. Військова частина НОМЕР_2 , на фінансовому забезпеченні якої з 01 січня 2020 року перебувала військова частина НОМЕР_3 , здійснює нарахування та виплату коштів військовослужбовцям військової частини, які перебувають на фінансовому забезпеченні, лише на підставі первинних документів відповідних військових частин. Крім того, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 , з 01 червня 2022 року військова частина НОМЕР_3 була знята з фінансового забезпечення військової частини НОМЕР_2 . Тобто, належним відповідачем у справі за позовними вимогами щодо нарахування та виплати в належному розмірі одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною другою статті 15 Закону № 2011, є саме військова частина НОМЕР_3 .

Обов`язок нарахувати та виплатити працівнику всі належні при звільненні виплати покладено на роботодавця, яким у відповідній частині спірних правовідносинах є військова частина НОМЕР_3 . Таким чином, та обставина, що відповідач-3 на момент виникнення відповідних спірних правовідносин знаходиться на розрахунково-фінансовому забезпеченні в іншій військовій частині, не виключає та не спростовує обов`язку саме відповідача-3 військової частини НОМЕР_3 , поновити порушене право позивача.

З огляду на вказане вище, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача-3 щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а саме за 15 років служби, а також зобов`язання відповідача-3 нарахувати та виплатити позивачу таку допомогу.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо виплати позивачу 212,54 грн грошової компенсації за недоотримане речове майно та зобов`язання виплатити вказану частину компенсації, то суд виходить з такого.

Як вказано вище по тексту рішення, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по строковій частині) від 27 серпня 2021 року № 164, позивачу підлягала до виплати компенсація за невикористане речове майно у сумі 10 668,51 грн відповідно до «довідки про вартість речового майна, що належить видачі майора ОСОБА_1 » військової частини НОМЕР_2 від 26 серпня 2021 року № 38/21. справи

Згідно з матеріалами справи, 29 жовтня 2021 року на банківський рахунок позивача були зараховані кошти компенсації за невикористане речове майно в розмірі 10 455,94 грн.

Також судом встановлено, що з суми компенсації 10 668,51 грн відповідачем-2 був утриманий військовий збір в розмірі 160,03 грн, а також банківською установою утримано комісію за проведення платежу в розмірі 52,54 грн.

Однак, згідно з пунктом 16-1 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України (далі ПК України), тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

В силу положень статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи- доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Статтею 165 ПК України, визначено перелік доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного(річного) оподатковуваного доходу.

Так, в силу підпункту 165.1.10 пункту 165.1 статті 165 ПК України сума грошового або майнового утримання чи забезпечення військовослужбовців строкової служби (у тому числі осіб, що проходять альтернативну службу), передбачена законом, яка виплачується з бюджету чи бюджетною установою не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

Таким чином, враховуючи наведені положення чинного законодавства, відповідачем-2 протиправно утримано з суми виплати позивачу компенсації за неотримане речове майно військовий збір в розмірі 160,03 грн.

Вказане свідчить про вчинення відповідачем-2 протиправних дій, а не допущення протиправної бездіяльності, у зв`язку з чим суд на підставі частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вважає за доцільне прийняти судове рішення саме про визнання протиправними дій відповідача-2 щодо утримання військового збору з належної до виплати позивачу компенсації за неотримане речове майно.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача-2 виплатити позивачу 52,54 грн грошової компенсації за недоотримане речове майно, які були утриманні банківською установою за проведення операції із зарахування коштів компенсації на банківський рахунок позивача, то суд зазначає наступне.

По-перше, регулювання діяльності банківської установи, у якій позивачем відкритий рахунок, не входить до компетенції відповідача-2. В свою чергу, утримання банком комісії в сумі 52,54 грн вказує на те, що відповідачем-2 були вжиті заходи щодо перерахування на банківський рахунок позивача усієї суми належної до виплати компенсації за неотримане речове майно за виключенням суми утриманого військового збору.

По-друге, правовідносини в сфері відкриття та обслуговування банківського рахунку регулюються, зокрема, приписами глави 72 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Так, частиною першою статті 1067 ЦК України встановлено, що договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами. Також частинами першою та четвертою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка; клієнт зобов`язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. З огляду на вказане суд констатує, що умови щодо обслуговування банківського рахунку, в тому числі можливість стягнення та розмір комісії за операції щодо зарахування коштів на рахунок, визначаються та погоджуються між клієнтом та банком при укладенні договору банківського рахунку.

По-третє, в ході судового розгляду позивач не надав, а суд не здобув жодних доказів на підтвердження того, що списання банківською установою такої комісії відбулося у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем-2 своїх повноважень або вчинення останнім протиправних дій.

У підсумку наведені вище аргументи дають суду підстави для висновку про те, що утримання банківською установою 29 жовтня 2021 року комісії в сумі 52,54 грн за проведення операції з зарахування на рахунок позивача коштів компенсації за неотримане речове майно жодним чином не свідчить та не доводить допущення відповідачем-2 протиправної бездіяльності, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити.

Висновки суду.

В ході судового розгляду суд встановив, що відповідачем-1 протиправно не здійснювалося нарахування та виплата позивачу індексації грошового забезпечення у період з липня 2016 року по вересень 2018 року, тобто суб`єкт владних повноважень не забезпечив виконання вимог законодавства в сфері праці, чим допустив протиправну бездіяльність. В свою чергу, відповідач-2 безпідставно утримав з належної до виплати позивачу суми компенсації за неотримане речове майно військовий збір, а відповідач-3 не дотримався вимог частини другої статті 15 Закону № 2011 при виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, що свідчить про вчинення останніми протиправних дій (бездіяльності) в частині проведення відповідних виплат у повному обсязі.

Порушені права та інтереси позивача.

Протиправна бездіяльність відповідачів порушила гарантовані Конституцією України права позивача на належну оплату праці, а також надані останньому, як військовослужбовцю, гарантії соціального захисту.

За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході судового розгляду адміністративної справи відповідачі не підтвердили повну правомірність своїх дій, натомість позивачем частково доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а тому позову заяву належить задовольнити частково.

Судові витрати.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 11 липня 2016 року по 11 вересня 2018 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 11 липня 2016 року по 28 лютого 2018 року індексацію грошового забезпечення із застосуванням базового місяця (як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення) січня 2008 року, а також за період з 01 березня 2018 року по 11 вересня 2018 року із застосуванням березня 2018 року, як місяця обчислення індексу споживчих цін для подальшої індексації.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 15 повних календарний років служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 15 повних календарних років служби, з урахуванням раніше виплачених коштів.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо утримання військового збору в сумі 160,03 грн з належної до виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за недоотримане речове майно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 кошти грошової компенсації за недоотримане речове майно в сумі 160,03 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 05 грудня 2022 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_6 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_7 ) Відповідач - Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_8 )

Суддя О.В. Поліщук