Справа № 500/2018/22
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2022-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 500/2018/22 пров. № А/857/15194/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2022 року у справі № 500/2018/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня Тернопільської обласної ради, Комунального некомерційного підприємства Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Мартиць О.І.,

час ухвалення рішення 15.09.2022 року,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 20.09.2022 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства "Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня" Тернопільської обласної ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:

- визнати протиправним рішення лікарсько-консультативної комісії при Комунальному некомерційному підприємстві "Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня" Тернопільської обласної ради, викладеного у формі програми реабілітації інваліда від 14.08.2021 року та запису лікаря ендокринолога від 1.22р. в направленні на комісію ЛКК від 21.01.2021 року як висновку щодо невідповідності стану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 критеріям для встановлення категорії "дитина з інвалідністю" підгрупи А",

- скасувати рішення лікарсько-консультативної комісії при Комунальному некомерційному підприємстві "Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня" Тернопільської обласної ради, викладеного у формі програми реабілітації інваліда від 14.08.2021 року та запису лікаря ендокринолога від 1.22р. в направленні на комісію ЛКК від 21.01.2021 року як висновку щодо невідповідності стану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 критеріям для встановлення категорії "дитина з інвалідністю" підгрупи А",

- зобов`язати лікарсько-консультативну комісію при Комунальному некомерційному підприємстві "Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня" Тернопільської обласної ради, провести повторне засідання з розгляду питання щодо надання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 статусу "дитина з інвалідністю" підгрупи А".

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивач як батько малолітньої дитини, звернувся до Комунального некомерційного підприємства "Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня" Тернопільської обласної ради з заявою щодо призначення засідання ЛКК для перегляду оглядової справи малолітньої ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка хворіє на цукровий діабет І типу та видачі висновку про "дитину інваліда підгрупи А".

Однак, адміністрація Комунального некомерційного підприємства "Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня" Тернопільської обласної ради 22.09.2021 надала відповідь, що при повторному огляді і консультації обласним дитячим ендокринологом ОСОБА_3 . ТОДКЛ встановлено діагноз Е10, цукровий діабет, вперше виявлений, глікемічний контроль з високим ризиком, категорію "Підгрупа А" не встановлено.

Позивач не погоджується з таким висновком комісії, стверджує, що дитина потребує постійного моніторингу цукру в крові, тобто їй потрібна регулярна стороння допомога та нагляд, вона не здатна до самообслуговування. Позивач вважає, що таке рішення відповідача про відмову у наданні статусу "дитина з інвалідністю підгрупи А" є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки порушена процедура прийняття такого рішення. Так, на самому засіданні не було проведено огляд дитини, не було визначено ступеня обмеження життєдіяльності відповідно до класифікації основних порушень організму дитини. Крім того, рішення взагалі не обґрунтоване, в останньому не здійснено юридичної оцінки всіх фактичних обставин справи, доводи, на підставі яких прийняте оскаржуване рішення, обмежилися лише формальними висновками про те, що стан дитини не відповідає критеріям для встановлення "дитина з інвалідністю підгрупи А", не проведено аналіз рівня дитячої інвалідності за категоріями дитина з інвалідністю, дитина з інвалідністю підгрупи А, не встановлено порушення функцій організму або відсутності порушення функцій, не встановлено ступеня порушення функцій організму. Також рішення приймалось при огляді одноособово, лише ендокринологом ОСОБА_3 , а не комісією, до якої входять відповідні лікарі інших галузей та напрямків медицини, що в свою чергу є абсолютним порушенням.

Таким чином, комісія в особі одного лікаря, приймаючи 14.08.2021 рішення, результатом якого мав бути висновок ЛКК, не мала об`єктивних підстав для проведення аналізу перебігу хвороби та відмови у встановленні категорії "дитина з інвалідністю підгрупи А". Окрім того, вказаний висновок мені відмовились надавати, а також не долучили його (не вклеїли) до історії хвороби малолітньої дочки.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2022 року у справі № 500/2018/22 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що в січні 2022 року наявний запис лише одного лікаря ендокринолога. Звертає увагу на те, що дочка потребує постійного моніторингу цукру в крові, тобто їй потрібна регулярна стороння допомога та нагляд, вона не здатна до самообслуговування, є наявні підстави для встановлення категорії «дитина-інвалід підгрупи А». крім того, те, що дитина ходить в дитячих садок не говорить про ту обставину, що вона в повній мірі може обслуговувати себе самостійно.

Просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2022 року у справі № 500/2018/22 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в справі, суд першої інстанції виходив з того, що Індивідуальна програма реабілітації інваліда №193/405 від 14.08.2021 не є рішенням, яке підлягає скасуванню оскільки носить рекомендаційний характер та жодним чином не порушує права дитини щодо встановлення дитині категорії "дитина з інвалідністю підгрупи А".

Також запис лікаря ендокринолога від 1.22р. в направленні на комісію ЛКК від 21.01.2021 є документом що відображає медичні обстеження та не є відмовою у встановленні дитині категорії "дитина з інвалідністю підгрупи А".

Розглядаючи спір апеляційний суд виходить із наступного.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є батьком малолітньої дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій у 2019 році встановлений діагноз "цукровий діабет", І тип, вперше виявлений, підгрупа "А" до 10 вересня 2021 року, що підтверджується копією Медичного висновку №193 від 10.09.2019. Медичний висновок дійсний до 22 травня 2035 року, дата перегляду - 01 травня 2035 року.

Медичний висновок сформовано по факту проходження комплексного медичного обстеження, а також Висновку Лікарсько-Консультативної комісії Комунального некомерційного підприємства "Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня" Тернопільської обласної ради №165 від 12.09.2019.

На підставі Медичного висновку про дитину-інваліда віком до 18 років №193 від 10.09.2019 розроблена Індивідуальна програма №193 від 14.08.2019. Контроль та перегляд зазначеної Індивідуальної програми призначено на 08 місяць 2021 року.

Здійснюючи контроль та перегляд Індивідуальної програми №193 від 14.08.2019, Комунальним некомерційним підприємством "Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня" (головою та членами ЛКК), 13.08.2021 встановлено, що первинну індивідуальну програму виконано частково, обмеження життєдіяльності у дитини відсутні, прийнято рішення про формування наступної індивідуальної програми, зроблено відповідні відмітки головою та членами ЛКК.

У відповідь на заяву позивача Комунальним некомерційним підприємством "Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня" Тернопільської обласної ради 22.09.2021 надано письмову відповідь, в якій зазначено, що на підставі консультативного висновку обласного дитячого ендокринолога присвоєно категорію "Підгрупа "А" терміном на 2 (два) роки (до 10/09/2021).

При повторному огляді і консультації обласним дитячим ендокринологом ОСОБА_3 . ТОДКЛ встановлено діагноз: Е 10, цукровий діабет, вперше виявлений, глікемічний контроль з високим ризиком. Категорію "Підгрупа "А" не встановлено.

Надано роз`яснення, що відповідно до спільного листа Мінсоцполітики України та МОЗ України (№614010/14-13/19 від 07/06/2013 та №04.04.42- 16/1271/17720 від 18/06/2013 подає інформацію щодо визначення критеріїв встановлення категорії дитини-інваліда, "дитина-інвалід "Підгрупи "А".

При комплексній оцінці різних показників, що характеризують обмеження основних категорій життєдіяльності людини виділяють 3 ступеня їх вираженості...

1. Здатність до самообслуговування - здатність дитини самостійно здійснювати основні фізіологічні потреби, виконувати повсякденну побутову діяльність в тому числі навички особистої гігієни з урахування віку дитини. 22/05/2017 (4 роки 4 міс.)

III стадія (що передбачає підгрупу "А") - нездатність до самообслуговування потреба в постійній сторонній допомозі і повна залежність від інших осіб.

Крім того встановлено, що дитина відвідує дошкільний навчальний заклад №14 і знаходиться на повному дні перебування, а отже і потреби в постійній сторонній допомозі немає.

Засіданням ЛКК №139 від 26.11.2021 рекомендовано дитині позивача консультацію в ендокринолога в Комунальному некомерційному підприємстві "Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня" Тернопільської обласної ради. Даний заклад є спеціалізованим по зазначених медичних захворюваннях, має цілий ендокринологічний відділ, на відміну від Комунального некомерційного підприємства "Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня".

22.12.2021 розглянуто звернення позивача, що надійшло 01.12.2021 (вх. №98-07/21) на адресу комунального некомерційного підприємства "Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня" Тернопільської обласної ради щодо надання у письмовій формі консультації ендокринолога ТОДКЛ з метою визначення ступеня обмеження порушення життєдіяльності та обґрунтування призначення підгрупи "А" дитині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та роз`яснено порядок надання статусу "дитина з інвалідністю підгрупи "А" та статусу "дитина з інвалідністю".

04.01.2022 ендокринологом Комунального некомерційного підприємства "Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня" видано висновок по факту обстеження, яким рекомендовано дитині позивача вести обмежений спосіб харчування у вигляді дієти, а також рекомендовано вживати вітаміни групи В, Д та йодомарин.

14.08.2022 Комунальним некомерційним підприємством "Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня" (головою ЛКК) сформовано та видано нову Індивідуальну програму №193/405.

Згідно Індивідуальної програми №193/405 14.08.2022, у дитини відсутні обмеження життєдіяльності, підгрупа "А" цукрового діабету не встановлена, визначено наступну дату контролю Індивідуальної програми у 08 місяці 2023 року.

Рекомендовано позивачу направити дитину на консультацію до обласного дитячого ендокринолога, з метою визначення ступеня обмеження життєдіяльності та обґрунтування доцільності призначення підгрупи "А" цукрового діабету.

Згідно Протоколу засідання лікарсько-контрольної комісії КНП "Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня" №193/405/364-2 позивач ОСОБА_1 відмовився підписувати та отримувати Індивідуальну програму №193/405 14.08.2022.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовано нормами Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні", Постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 №917 "Деякі питання встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям".

Основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності визначаються Законом України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні".

Статтею 1 цього Закону надано визначення поняття дитини з інвалідністю, як особи віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Згідно статті 7 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні", медико-соціальна експертиза повнолітніх осіб проводиться медико-соціальними експертними комісіями, а дітей - лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів.

Особам у віці до 18 років лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів встановлюється категорія "дитина-інвалід", а особам у віці до 18 років з виключно високою мірою втрати здоров`я та з надзвичайною залежністю від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду інших осіб і які фактично не здатні до самообслуговування, - категорія "дитина-інвалід" підгрупи А.

Лікарсько-консультативні комісії закладів охорони здоров`я:

визначають наявність стійкого розладу функцій організму дитини та відповідно можливі обмеження її життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем;

складають (коригують) індивідуальну програму реабілітації дитини з інвалідністю, в якій визначаються реабілітаційні заходи і строки їх виконання, та здійснюють контроль за повнотою та ефективністю виконання цієї програми;

надають консультативну допомогу з питань реабілітації та стороннього догляду, диспансерного нагляду або допомоги дітям з інвалідністю;

забезпечують своєчасний огляд (переогляд) дітей з порушеннями стану здоров`я та дітей з інвалідністю.

Медико-соціальні послуги з огляду повнолітніх осіб і послуги лікарсько-консультативних комісій з огляду дітей надаються безоплатно.

Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.12.2001 №482 затверджено Порядок видачі медичного висновку про дитину з інвалідністю віком до 18 років (далі - Порядок №482), пунктом 3 якого визначено, що установлення у дитини медичних показань для визнання її інвалідом віком до 18 років здійснюється лікарсько-консультативними комісіями (далі - ЛКК) дитячих обласних, багатопрофільних міських лікарень, спеціалізованих лікарень, диспансерів, де діти перебувають на диспансерному обліку та спеціалізованому лікуванні, Української дитячої спеціалізованої лікарні "ОХМАТДИТ", Українського центру медичної реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи, клінік науково-дослідних установ Міністерства охорони здоров`я України та Академії медичних наук України після стаціонарного або амбулаторного обстеження.

Відповідно до пункту 7 Порядку №482, визнання дитини віком до 18 років інвалідом та оформлення медичного висновку про дитину з інвалідністю віком до 18 років (ф.080/о "Медичний висновок про дитину з інвалідністю до 18 років" додається) здійснюється лікарсько-консультативною комісією дитячого лікувально-профілактичного закладу за місцем проживання дитини після особистого огляду її та за наявності виписки з медичної карти стаціонарного хворого (ф.027/о) або консультативного висновку спеціаліста (ф.028/о), виданих після стаціонарного або амбулаторного обстеження дитини в дитячій обласній, багатопрофільній міській лікарнях, спеціалізованих лікарнях, диспансерах, де діти перебувають на диспансерному обліку та спеціалізованому лікуванні, Українській дитячій спеціалізованій лікарні "ОХМАТДИТ", Українському центрі медичної реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи або клініках науково-дослідних установ Міністерства охорони здоров`я, Академії медичних наук України та оформлених у зазначеному порядку.

Згідно пункту 11 Порядку №482, медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років оформляється за підписами головного лікаря дитячого лікувально-профілактичного закладу, його заступника з медичної частини та лікуючого лікаря, завіряється круглою печаткою і в 3-денний строк направляється в орган праці та соціального захисту населення за місцем проживання батьків, усиновителів, опікуна, піклувальника дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Отже, чинним законодавством України передбачено оформлення та видачу висновків про дитину з інвалідністю віком до 18 років дитячими лікувально-профілактичними закладами.

Відповідно до пункту 3 Положення про лікарсько-консультативну комісію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року №917 (далі - Положення №917), лікарсько-консультативні комісії (далі - комісії) функціонують у закладах охорони здоров`я Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Утворюються в установленому порядку такі комісії: центральна комісія Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, центральні обласні, центральні міські у мм. Києві та Севастополі (далі - центральні комісії), міські, районні, міжрайонні, районні в містах комісії. Центральні комісії утворюються за рішенням Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Центральна комісія МОЗ утворюється та функціонує за рішенням МОЗ у порядку, встановленому Міністерством.

Склад центральної комісії МОЗ та її чисельність затверджуються МОЗ.

Міські, районні, міжрайонні, районні у містах комісії утворюються за рішенням керівника відповідного закладу охорони здоров`я Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурного підрозділу з питань охорони здоров`я місцевих держадміністрацій.

У рішенні про утворення центральних комісій, комісій визначається їх персональний склад, місце та розпорядок роботи.

До складу комісії входять голова, лікарі за спеціальностями, спеціаліст з реабілітації, лікар-психолог або практичний психолог.

У засіданнях комісії можуть брати участь представники органів соціального захисту населення, психолого-медико-педагогічних консультацій, а також у разі потреби - представники державної служби зайнятості, інших підприємств, установ та організацій (за згодою).

У відповідності до підпункту 1 пункту 7 Положення №917, комісії визначають наявність стійкого розладу функцій організму та відповідно можливі обмеження життєдіяльності дитини під час взаємодії із зовнішнім середовищем; категорію "дитина-інвалід" або "дитина-інвалід підгрупи А", причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати працездатності (у відсотках) у дітей віком від 15 до 18 років, які потерпіли від нещасного випадку на виробництві; потребу дитини-інваліда у забезпеченні її технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань; потребу дитини-інваліда у медичній допомозі та соціальних послугах, в тому числі додатковому харчуванні, у забезпеченні лікарськими засобами, постійному сторонньому догляді, диспансерному нагляді, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування тощо; ступінь стійкого обмеження життєдіяльності для направлення дитини-інваліда до реабілітаційних установ та інших установ, що здійснюють соціальне обслуговування.

Згідно з підпунктом 4 пункту 7 Положення №917, комісії аналізують рівень дитячої інвалідності за категоріями дитина з інвалідністю, дитина з інвалідністю підгрупи А.

Відповідно до пункту 8 Положення №917 центральні комісії:

1) здійснюють організаційно-методичне керівництво міських, районних, міжрайонних, районних у містах комісій;

2) перевіряють за зверненням дитини з інвалідністю віком понад 15 років, батьків або законних представників дитини з інвалідністю:

правомірність прийнятих міськими, районними, міжрайонними, районними в містах комісіями рішень щодо встановлення інвалідності;

якість розроблення індивідуальних програм реабілітації та здійснюють контроль за їх виконанням;

3) розробляють комплексні заходи у регіонах щодо профілактики і зниження рівня дитячої інвалідності, а також в установленому порядку удосконалюють механізм проведення реабілітації дітей з інвалідністю;

4) проводять у складних випадках огляд хворих дітей та дітей з інвалідністю за направленнями міських, районних, міжрайонних, районних у містах комісій;

5) надають консультаційну допомогу фахівцям з питань проведення медико-соціальної експертизи дітей міських, районних міжрайонних, районних у містах комісій;

6) направляють в особливо складних випадках дітей, батьки або законні представники яких звертаються для встановлення інвалідності дитині, до центральної комісії МОЗ;

7) впроваджують у роботу наукові принципи і методи, розроблені науково-дослідними установами, готують пропозиції щодо удосконалення медико-соціальної експертизи;

8) беруть участь у конференціях, нарадах, семінарах з питань профілактики дитячої інвалідності, реабілітації та адаптації дітей з інвалідністю.

Згідно пункту 16 Положення №917, Основними категоріями життєдіяльності є здатність до: - самообслуговування; - самостійного пересування; - орієнтації; -спілкування; - контролювання своєї поведінки; - навчання; - трудової діяльності.

Згідно Медичного висновку №193 від 10.09.2019 малолітній ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 2019 році встановлений діагноз "цукровий діабет", І тип, вперше виявлений, підгрупа "А" до 10 вересня 2021 року.

Медичний висновок дійсний до 22 травня 2035 року, дата перегляду - 01 травня 2035 року.

Медичний висновок сформовано по факту проходження комплексного медичного обстеження, а також Висновку Лікарсько-Консультативної комісії Комунального некомерційного підприємства "Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня" Тернопільської обласної ради №165 від 12.09.2019.

Суд звертає увагу, що Медичний висновок №193 від 10.09.2019 є дійсним, позивач у встановлений законом строк його не оскаржував, відтак, погодився з його змістом.

Згідно пункту 17 Положення №917, під час комплексної оцінки різних показників, що характеризують рівень обмеження основних категорій життєдіяльності, встановлюються такі ступені їх вираження:

1) здатність до самообслуговування - здатність дитини самостійно задовольняти основні фізіологічні потреби, провадити повсякденну побутову діяльність, зокрема володіти навичками особистої гігієни:

I ступінь - здатність до самообслуговування з витрачанням при цьому більш тривалого часу, дрібність виконання дій під час самообслуговування, зменшення кількості дій під час самообслуговування з використанням у разі потреби технічних засобів;

II ступінь - здатність до самообслуговування з регулярною частковою допомогою інших осіб з використанням у разі потреби технічних засобів;

III ступінь - нездатність до самообслуговування, потреба у постійній сторонній допомозі та повна залежність від інших осіб;

2) здатність до самостійного пересування - здатність дитини самостійно переміщатися в просторі, зберігати рівновагу тіла під час пересування, перебування у спокої і під час зміни положення тіла, користуватися громадським транспортом:

I ступінь - здатність до самостійного пересування з витрачанням при цьому більш тривалого часу, дрібність виконання дій під час пересування і скорочення відстані з використанням у разі потреби технічних засобів;

II ступінь - здатність до самостійного пересування з регулярною частковою допомогою інших осіб з використанням у разі потреби технічних засобів;

III ступінь - нездатність до самостійного пересування і потреба в постійній допомозі інших осіб;

3) здатність до орієнтації - здатність дитини до адекватного сприйняття навколишнього середовища, до визначення часу і місця перебування, оцінки ситуації:

I ступінь - здатність до орієнтації тільки у звичній ситуації самостійно та/або з використанням технічних засобів;

II ступінь - здатність до орієнтації з регулярною частковою допомогою інших осіб з використанням у разі потреби технічних засобів;

III ступінь - нездатність до орієнтації (дезорієнтація) і потреба в постійній допомозі та (або) нагляді інших осіб;

4) здатність до спілкування - здатність дитини до встановлення контактів з іншими особами шляхом сприйняття, переробки і передачі інформації:

I ступінь - здатність до спілкування із зниженням темпу і обсягу отримання і передачі інформації; використання у разі потреби технічних засобів допомоги; здатність у разі ізольованого ураження органа слуху до спілкування з використанням невербальних способів і послуг сурдоперекладу;

II ступінь - здатність до спілкування з регулярною частковою допомогою інших осіб з використанням у разі потреби технічних засобів;

III ступінь - нездатність до спілкування і потреба в постійній допомозі інших осіб;

5) здатність контролювати свою поведінку - здатність дитини до усвідомлення себе і адекватної поведінки з урахуванням соціально-правових та морально-етичних норм:

I ступінь - періодичне виникнення обмеження здатності контролювати свою поведінку в складних життєвих ситуаціях та (або) постійне утруднення у виконанні рольових функцій, які зачіпають окремі сфери життя, з можливістю часткової самокорекції;

II ступінь - постійне зниження рівня критичного ставлення до своєї поведінки і навколишнього середовища з можливістю часткової корекції тільки з регулярною допомогою інших осіб;

III ступінь - нездатність контролювати свою поведінку, неможливість її корекції, потреба в постійній допомозі (нагляді) інших осіб;

6) здатність до навчання - здатність дитини до сприйняття, запам`ятовування, засвоєння і відтворення знань (загальноосвітніх, професійних та інших), оволодіння навичками та вміннями (професійними, соціальними, культурними, побутовими):

I ступінь - здатність до навчання у навчальних закладах або класах (групах) з інклюзивним навчанням у таких закладах з використанням у разі потреби корегованих методів навчання, спеціального режиму навчання та спеціальних засобів для освіти;

II ступінь - здатність до навчання за спеціальними програмами у навчальних закладах або вдома чи спеціальних навчальних закладах з використанням у разі потреби спеціальних засобів для освіти;

III ступінь - значне обмеження здатності до навчання (здатність до здобуття лише певних освітніх рівнів (початкової загальної або базової загальної середньої освіти);

7) здатність до трудової діяльності - здатність дитини провадити трудову діяльність з дотриманням вимог до змісту, обсягу, якості та умов виконання роботи:

I ступінь - здатність до провадження трудової діяльності;

II ступінь - здатність до провадження трудової діяльності у спеціально створених умовах праці, зокрема на підприємствах, в установах та організаціях або вдома, з урахуванням індивідуальних функціональних можливостей дитини, зумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устатковання, технічного обладнання чи у разі потреби - зниження кваліфікації, рівня важкості, напруження та (або) зменшення обсягу роботи тощо, нездатність продовжувати роботу за основною професією у разі збереження можливості в звичайних умовах праці провадити трудову діяльність за більш низькою кваліфікацією;

III ступінь - здатність тільки до провадження елементарних видів трудової діяльності, що не потребують здобуття будь-якої освіти.

Відповідно до пункту 21 Положення №917, підставою для встановлення дитині категорії "дитина з інвалідністю підгрупи А" є виключно висока міра втрати здоров`я та надзвичайна (повна) залежність від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду та фактична нездатність до самообслуговування.

До числа дітей із виключно високою мірою втрати здоров`я належать діти, які мають будь-які основні види порушень функцій організму III і IV ступеня їх вираження (виражені та значно виражені порушення) і обмеження життєдіяльності будь-якої категорії II, III і IV ступеня їх вираження (які оцінюються відповідно до вікової норми).

Тут потрібно зазначити, що ч.ч. 1, 2 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У п. 4.1 рішення від 14.12.2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Виходячи ж зі змісту абз. 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003, слід ствердити, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно в тому числі забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 9 ч. 5 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначаються обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Таким чином суд резюмує, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав (свобод, інтересів) осіб у сфері публічно-правових відносин, а матеріальне право на позов в адміністративному судочинстві щодо оскарження бездіяльності, дій чи рішення суб`єкта владних повноважень визнається саме за тими особами, яких вони безпосередньо стосуються, тобто тих, для кого вони породжують, змінюють або припиняють певні правовідносини.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. А гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відтак, для задоволення позову в адміністративній справі суд повинен установити передусім, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень безпосередньо порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача й що прийняте судом рішення може призвести до ефективного поновлення таких прав, свобод чи інтересів позивача (тобто, повинна бути встановлена існуюча матеріально-правова заінтересованість позивача).

У той же час, відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) оспорюваними бездіяльністю, діями чи рішеннями або невідповідність обраного способу його захисту способам, визначеним чинним законодавством, чи неможливість ефективного порушення такого права, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд зазначає, що дійсне порушення певних прав та інтересів особи, як передумова для судового захисту, а також необхідність його ефективності (тобто, забезпечення внаслідок цього реального поновлення порушеного права), кореспондує положенням ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, право на оскарження бездіяльності, дій чи рішень суб`єкта владних повноважень надано тій особі, прав, свобод та інтересів якої вони безпосередньо стосуються. В іншому разі, вимога, звернена до адміністративного суду, є безпідставною, а її задоволення не може призвести до ефективного відновлення прав та інтересів позивача.

Указані висновки кореспондують позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 року у справі №800/489/17, від 06.02.2019 року у справі №9901/815/18, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.07.2018 року в справі №826/6074/16, від 20.02.2019 року в справі №522/3665/17, від 12.11.2019 року в справі №809/4335/15.

Потрібно знову наголосити на тому, що вирішення спору, який не виник унаслідок дійсного порушення прав, свобод чи інтересів позивача (особи, в інтересах якої заявлено позов), а також ухвалення рішення, яке не спрямоване на їх ефективного поновлення не відповідає меті, завданню та засадам адміністративного судочинства. Таким чином, суд відзначає, що не будучи вже учасником певних конкретних публічно-правових відносин, не маючи реально існуючого спору в його межах, сторона позивача не має належних підстав для вимоги щодо вирішення судом певних аспектів таких правовідносин, а також, вона не володіє й універсальними контрольними чи наглядовими функціями та не наділена компетенцією забезпечувати публічний правопорядок (зокрема, оскаржуючи в судовому порядку ті рішення, які вважає неправомірними), тобто, не може діяти actio popularis.

Необхідно ствердити, що зібрані та досліджені матеріали цієї справи не підтверджують і не обґрунтовують реальне порушення оспорюваними рішеннями прав, свобод чи інтересів малолітньої дочки позивача й не засвідчують можливість їх поновлення внаслідок вирішення цієї справи, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи чинність Медичного висновку №193 від 10.09.2019, консультативного висновку Комунального некомерційного підприємства "Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня" Тернопільської обласної ради №165 від 12.09.2019, Індивідуальна програма реабілітації інваліда №193/405 від 14.08.2021 не є рішенням, яке підлягає скасуванню оскільки носить рекомендаційний характер та жодним чином не порушує права дитини щодо встановлення дитині категорії "дитина з інвалідністю підгрупи А".

Також запис лікаря ендокринолога від 1.22р. в направленні на комісію ЛКК від 21.01.2021 є документом що відображає медичні обстеження та не є відмовою у встановленні дитині категорії "дитина з інвалідністю підгрупи А".

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2022 року у справі № 500/2018/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 05.12.2022 року