Справа № 380/3688/20
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/3688/20
У Х В А Л А

30 листопада 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Карп`як О.О.,

секретар судового засідання Савка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові заяву Галицької митниці Держмитслужби про поворот виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року та додаткової постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до суду надійшла заява Галицької митниці Держмитслужби про поворот виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року та додаткової постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Галицької митниці ДМС 51462,93 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Заява обґрунтована тим, що постановою Верховного Суду від 18 серпня 2022 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року - скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року скасовано. У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Безбородька Т.М. про ухвалення додаткового судового рішення відмовлено. Проте, на виконання вказаних судових рішень Галицька митниця Держмитслужби виплатила ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 51462, 93грн, що підтверджується платіжним доручення №907 від 28.04.2021, № 1766 від 27.07.2021 та розрахунковим листом ОСОБА_1 , за 2021 рік та списками перерахування в банк заробітної плати за квітень, липень 2021 року. З огляду на скасування рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року, заявник вважає, що має право на повернення вказаних коштів на підставі статті 380 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом застосування повороту виконання судового рішення.

Заявник звертає увагу суду на відмінність понять «заробітна плата» та «середній заробіток». А відтак, вважає, що на спірні правовідносини не поширюється дія норми статті 381 Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає заборону застосування повороту виконання до судового рішення про присудження заробітної плати.

Згідно з частиною 9 статті 380 КАС України суд розглядає заяву про поворот виконання, подану відповідно до частин сьомої та восьмої цієї статті, у двадцятиденний строк з дня надходження заяви у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду.

29.11.2022 від позивача надійшла зава про розгляд справи за його відсутності.

Заявник участі повноваженого представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки не повідомив.

За таких обставин суд дійшов висновку, про можливість розгляду заяви про поворот виконання судового рішення без участі сторін.

ІІ. Фактичні обставини справи

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року у справі № 380/3688/20 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків начальника Львівської митниці ДФС, Голови комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романа Антоняка №103-о "Про звільнення ОСОБА_1 " від 13.04.2020. Поновлено ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста "Рава - Руська" Львівської митниці ДФС з 16.04.2020 року. Стягнуто з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 51462,93 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. В іншій частині у задоволені позову відмовлено. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 4953,00 грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів допустити до негайного виконання.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року, апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року у справі № 380/3688/20 змінено в частині розподілу судових витрат, виклавши абзац 7 резолютивної частини в наступній редакції: ,,Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС (79000, м. Львів, вул. Костюшка,1, ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.»

Додатковою постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року, заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Безбородька Т.М. про ухвалення додаткового судового рішення у справі № 380/3688/20 задоволено частково. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС (вул.Костюшка,1, м. Львів, 79000; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 коп.

На виконання вказаних судових рішень Галицька митниця Держмитслужби виплатила ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 51462, 93грн, що підтверджується платіжним доручення №907 від 28.04.2021, № 1766 від 27.07.2021 та розрахунковим листом ОСОБА_1 , за 2021 рік та списками перерахування в банк заробітної плати за квітень, липень 2021 року.

Постановою Верховного Суду від 18 серпня 2022 року касаційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби задоволено. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року - скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року скасовано. У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Безбородька Т.М. про ухвалення додаткового судового рішення відмовлено.

19 вересня 2022 Галицька митниця Держмитслужби звернулася до суду з заявою про поворот виконання судового рішення.

ІІІ. Позиція суду

Вирішуючи питання щодо можливості застосування повороту виконання судового рішення до спірних відносин в, суд виходив з такого.

Відповідно до частини 1 статті 380 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Згідно з частинами 4, 7 статті 380 КАС України питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. Якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою - третьою згаданої статті, заява відповідача про поворот виконання розглядається адміністративним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно зі статтею 381 КАС України поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

Тобто предметом повороту виконання може бути заробітна плата у випадках, передбачених процесуальним законом.

Між тим, із обставин справи вбачається, що на виконання вказаних судових рішень Галицька митниця Держмитслужби виплатила ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 51462, 93грн, що підтверджується платіжним доручення №907 від 28.04.2021, № 1766 від 27.07.2021 та розрахунковим листом ОСОБА_1 , за 2021 рік та списками перерахування в банк заробітної плати за квітень, липень 2021 року.

Відтак, на переконання суду, істотне значення для вирішення заяви про поворот виконання скасованого рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року, має з`ясування правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу та встановлення того, чи є останній тотожним заробітній платі.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону № 108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 12 Закону № 108/95-ВР закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою згаданої статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону №108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону № 108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону № 108/95-ВР, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону № 108/95-ВР.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону №108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм.

При цьому під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України).

Тобто простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.

У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Вказане також узгоджується з пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713) яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника.

У розділі 3 Інструкції № 114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

В Інструкції № 114/8713 середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці.

На думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Вказана позиція суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19.

З огляду на визнання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за змістом заробітною платою, суд звертає увагу, що в силу положень статті 381 КАС України поворот виконання рішення про стягнення середнього заробітку можливий лише у випадку, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

Заявник не надав суду доказів того, що скасоване рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року обґрунтована повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

Відтак, заява відповідача в частині повороту виконання рішення суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до задоволення не підлягає.

Щодо заяви відповідача про поворот виконання рішення суду в частині витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до платіжних доручень №1724 від 26.07.2021 та №1723 від 26.07.2021 відповідачем позивачу виплачено всього 6000 грн. витрат на правничу допомогу.

Суд звертає увагу, що поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.

Поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Під час розгляду заяви про поворот виконання рішення визначальним є з`ясування порушення скасованим судовим рішенням права сторін, чи виконано рішення суду, що призвело до порушення прав, які потребують відновлення у судовому порядку. При повороті виконання рішення вчиняються дії, які покликані повернути стан речей до виконання рішення суду.

Поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту майнових прав учасників справи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Таким чином, вирішальною підставою для здійснення повороту судового рішення є скасування чи зміна вищестоящим судом вже виконаних постанов чи рішень суду, а також реалізація скасованого рішення суду внаслідок одержання стороною майна.

З системного аналізу ст.380 КАС України можна дійти висновку, що під час вирішення питання про поворот виконання судового рішення суд має право здійснити такий поворот лише в межах судового рішення (його резолютивної частини), за яким відбулось стягнення, тобто в межах стягнутих сум.

Разом з тим, ст.381 КАС України передбачає, що поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

З наведеного вище вбачається, що не допускається поворот виконання судових рішень у вище зазначеній категорії справ за винятком випадків повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостей або поданням підроблених документах. Тобто, якщо особа добросовісно одержувала за скасованим чи зміненим в подальшому судовим рішенням певні виплати, то вона не повинна повертати ці кошти чи надміру одержані кошти. З набранням законної сили новим судовим рішенням вона лише втрачає право на одержання подальших виплат або зберігає це право щодо виплат у меншому розмірі.

У зазначених категоріях адміністративних справ може відбутися поворот виконання у випадках, якщо рішення суду прийнято з урахуванням недобросовісної поведінки позивача (стягувача), а не порушень з боку суду. Тому, якщо скасоване рішення було обґрунтоване на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах, суд повинен допустити поворот виконання.

При цьому, обставини щодо скасування судового рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/3688/20 є недостатніми для стягнення з позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахованого йому за рішенням суду, оскільки не встановлено повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостей або подання ним підроблених документів.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова Верховного Суду від 18.08.2022 року якою скасовані рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду 15.06.2021, додаткова постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2021 про присудження на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 51462,93 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн., не ґрунтується на мотивах, що скасовані рішення прийняті внаслідок повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостей або поданні підроблених документів.

Відтак, щодо доводів відповідача про поворот виконання рішення в частині стягнення виплачених витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку зі скасуванням рішення суду, то, враховуючи усе наведене вище, суд такі відхиляє, оскільки витрати на професійну правничу допомогу виплачені за наслідками розгляду задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зі суб`єкта владних повноважень, вини позивача у спірних правовідносинах не встановлено, а відповідачем не доведено.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, суд дійшов до висновку про те, що за змістом ст.381 КАС України поворот виконання рішення про стягнення середнього заробітку можливий лише у випадку, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами, однак доказів надання позивачем завідомо неправдивих відомостей або поданих ним підроблених документів, які слугували підставою для скасування рішень, відповідач суду не надав, а тому підстави для задоволення заяви про поворот виконання судового рішення відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2022 у справі №380/3646/20.

З урахуванням викладеного, суд висновує про неможливість застосування повороту виконання до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року та додаткової постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на професійну правничу допомогу . Тому у задоволенні заяви Галицької митниці Держмитслужби про поворот виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року та додаткової постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,- відмовити повністю.

Керуючись статтями 243, 248, 380, 381 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні заяви Галицької митниці Держмитслужби про поворот виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2021 року та додаткової постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,- відмовити повністю.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухала суду може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Повне судове рішення складено 05.12.2022.

Суддя Карп`як Оксана Орестівна