Справа № 440/1116/22
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2022-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: С.О. Удовіченко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 р. Справа № 440/1116/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Катунова В.В. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Київської районної в м.Полтаві ради на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 по справі № 440/1116/22

за позовом ОСОБА_1

до Київської районної в м.Полтаві ради

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення шостої позачергової сесії восьмого скликання Київської районної в м. Полтаві ради від 03 листопада 2021 року "Про розгляд клопотання гр. ОСОБА_1 щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,

- зобов`язати Київську районну в м.Полтаві раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у власність із земель комунальної власності, орієнтовним розміром 0,10 гектара в м.Полтаві на території Київської районної в м.Полтаві ради, у відповідності до поданої заяви.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення шостої позачергової сесії восьмого скликання Київської районної в м.Полтаві ради від 03 листопада 2021 року "Про розгляд заяв громадян із земельних питань" в частині відмови гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,10 га в м. Полтаві на території Київської районної в м.Полтаві ради.

Зобов`язати Київську районну в м.Полтаві раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у власність орієнтовним розміром 0,10 га в м. Полтаві на території Київської районної в м.Полтаві ради, згідно поданої нею заяви.

Київська районна в м.Полтаві рада (далі - відповідач), не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування вимог зазначено, що суд перейняв на себе повноваження органу місцевого самоврядування, стверджуючи, що земельна ділянка, документи на яку мала намір оформити позивач, відповідно до доданих до позову документів, а саме викопіювання із кадастрової карти України та додатку 2 потряпляє в зону П-Ж-1, зона проектної садибної житлової забудови. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що позивач мала можливість замовити проект за принципом "мовчазної згоди". Також судом не враховано, що у випадку задоволення позову будуть порушені права Полтавської міської ради, яка делегувала Київській районній в м.Полтаві раді повноваження щодо садибної забудови.

На підставі положень ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судовим розглядом, 10.09.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Київської районної в м. Полтава ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 . До заяви додано паспорт, ідентифікаційний код та викопіювання місця розташування земельної ділянки.

03.11.2021 рішенням шостої позачергової сесії восьмого скликання Київської районної в м. Полтава ради "Про розгляд заяв громадян із земельних питань" (пункт 42) відмовлено гр. ОСОБА_1 , що мешкає в АДРЕСА_2 , у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,10 га, у зв`язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам Законів України та прийнятим відповідно до них нормативно-правових актів, оскільки згідно плану зонування території м. Полтави, затвердженого рішенням п`ятнадцятої сесії Полтавської міської ради сьомого скликання від 24.05.2018 року, земельна ділянка знаходиться в зоні багатоквартирної житлової забудови (Ж-3, Ж-4) та потрапляє на територію, на яку рішенням позачергової третьої сесії сьомого скликання Полтавської міської ради від 29.03.2016 року "Про надання згоди на розміщення багатоквартирних житлових будинків та дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території 57-го мікрорайону південно-східного планувального району м. Полтава" управлінню капітального будівництва Полтавського міськвиконкому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,5784 га за адресою АДРЕСА_3 .

Не погодившись із такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем прийнято рішення без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому є протиправним та підлягає скасуванню. Належним та ефективним способом захисту та відновлення прав позивача є зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у власність із земель комунальної власності, орієнтовним розміром 0,10 га в м. Полтаві на території Київської районної в м.Полтаві ради.

Колегія суддів частково погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 14 Конституції України земля визнана основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 280/97-ВР (далі - Закон 280/97-ВР) місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ст. 25 Закону 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно із ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Крім того, ч. 1 ст. 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Статтею 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок здійснюється: - у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; - шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; - шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; - шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Використання земель житлової та громадської забудови згідно з приписами ст. 39 Земельного кодексу України здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Згідно ст. 25 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій.

Відповідно до ст. 17 цього Закону генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Відповідно до приписів ст. 17 Закону у складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту.

План зонування території, як різновид містобудівної документації, згідно ст. 18 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах (конкретно) визначених зон.

План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", план зонування території встановлює: 1. функціональне призначення території, 2. вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, 3. вимоги до ландшафтної організації окремих територій (функціональних зон) населеного пункту

Згідно з п. 4.1 ДБН Б. 1-1-22-2017 планом зонування (зонінгом) на території населеного пункту визначаються межі зон (підзон) з однорідними видами та умовами використання та встановлюються містобудівні регламенти, що діють у межах цих зон (підзон).

Територіальна зона - територія у визначених межах стосовно якої встановлені містобудівні регламенти. Територіальна підзона - це частина зони, в межах якої деякі умови та обмеження використання та забудови земельних ділянок відрізняються від аналогічних показників територіальної зони, що пов`язане з відповідними планувальними обмеженнями.

Відповідно до ДБН 5.1.1-22:2017 "Склад та зміст плану зонування території" на схемі зонування території населеного пункту у відповідності з функціональним призначенням поділяється на територіальні зони, для кожної з яких встановлюється містобудівний регламент.

Судовим розглядом встановлено, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,10 га, слугувала невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам Законів України та прийнятим відповідно до них нормативно-правових актів, та містобудівній документації, а саме земельна ділянка знаходиться в зоні багатоквартирної житлової забудови (Ж-3, Ж-4) та потрапляє на територію, на яку управлінню капітального будівництва Полтавського міськвиконкому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,5784 га за адресою вул. Івана Буніна, 3.

В обґрунтування відмови Київська районна в м. Полтаві рада посилається на план зонування території м.Полтави, затверджений рішенням п`ятнадцятої сесії Полтавської міської ради сьомого скликання від 24.05.2018, та на рішенням позачергової третьої сесії сьомого скликання Полтавської міської ради від 29 березня 2016 року "Про надання згоди на розміщення багатоквартирних житлових будинків та дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території 57-го мікрорайону південно-західного планувального району м.Полтава".

Як встановлено судовим розглядом, ОСОБА_1 до заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою додала графічні матеріали місця розташування земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: Івана Буніна в м. Полтава.

Рішенням позачергової третьої сесії сьомого скликання Полтавської міської ради від 29.03.2016 "Про надання згоди на розміщення багатоквартирних житлових будинків та дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території 57-го мікрорайону південно-західного планувального району м.Полтава" управлінню капітального будівництва Полтавського міськвиконкому надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,5784 га за адресою: АДРЕСА_3 .

При цьому, з графічних матеріалів, доданих до вказаного рішення, вбачається, що цифрою 27 помічена зона без окреслення меж та/або будь яких інших обмежень.

Крім того, у листі Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради від 25.10.2021 01-02-01-16/2395 повідомляється лише про можливе місце розміщення земельної ділянки в зоні багатоквартирної житлової забудови Ж-3 та Ж-4, посилаючись на план зонування від 25.05.2018, який втратив чинність.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що відповідачем ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи не надано доказів на підтвердження формування земельної ділянки площею 0,5784 га, на яку управлінню капітального будівництва Полтавського міськвиконкому надано дозволи на розробку проектів землеустрою згідно з рішенням позачергової третьої сесії сьомого скликання Полтавської міської ради від 29 березня 2016 року "Про надання згоди на розміщення багатоквартирних житлових будинків та дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території 57-го мікрорайону південно-західного планувального району м. Полтава".

Крім того, колегія суддів зазначає, що за результатами порівняння наданих заявником графічних матеріалів бажаної ділянки з генеральним планом м. Полтава зі змінами, розробленими УДНДІПМ "Дніпромісто" і затвердженим 21.10.2020 рішенням 37 сесії 7 скликання Полтавської міської ради, неможливо встановити, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами багатоквартирної житлової забудови (Ж-3, Ж-4) та не потрапляє на територію, на яку управлінню капітального будівництва Полтавського міськвиконкому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,5784 га за адресою вул. Івана Буніна, 3. м. Полтава.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення відповідача про відмову у надані позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою є безпідставним та необґрунтованим і, як наслідок, підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Щодо висновків суду першої інстанції про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, колегія суддів зазначає наступне.

Уумови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). Згідно з законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому. під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 22.12.2018 у справі №804/1469/17, від 14.08.2019 у справі №0640/4434/18, від 12.09.2019 у справі №0640/4248/18 та від 28.11.2019 року по справі №803/1067/17.

Щодо ефективності вибраного способу захисту, колегія суддів зазначає, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

В контексті обставин спору застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою. Проте наведених обставин судовим розглядом не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що хоча і повноваження відповідача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є дискреційними, проте належним способом захисту, відновлення прав позивача за даних фактичних обставин, необхідно визнати саме зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання їй дозволу.

Такий висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 10.10.2019 по справі №814/1959/17 та від 28.11.2019 року по справі №803/1067/17, яка згідно ч.4, 5 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень та враховується іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність та скасування оскаржування рішення відповідача, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність таких висновків.

Разом з тим, з урахуванням вищенаведеного, оскільки обставинами справи не підтверджено, що відповідачем здійснена повна перевірка наявності чи відсутності підстав для надання такого дозволу, судова колегія вважає, що належним способом захисту прав позивача є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.09.2021.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - частковому скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської районної в м.Полтаві ради - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 по справі № 440/1116/22 скасувати в частині задоволення позову щодо зобов`язання Київську районну в м.Полтаві раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у власність орієнтовним розміром 0,10 га в м. Полтаві на території Київської районної в м.Полтаві ради, згідно поданої нею заяви.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Зобов`язати Київську районну в м.Полтаві раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.09.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у власність орієнтовним розміром 0,10 га в м. Полтаві на території Київської районної в м.Полтаві ради.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 по справі № 440/1116/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов І.С. Чалий