Справа № 640/6244/21
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6244/21 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина російської федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2022 у справі за адміністративним позовом громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин російської федерації ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2021 № 32-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину російської федерації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2022 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням громадянин російської федерації ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що до управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області 09.07.2020 надійшов лист з Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор» про направлення заяви-анкети ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту із додатками.

Оскільки зазначена заява-анкета подана до УДМС Чернігівської області не у спосіб, визначений чинним законодавством України, останню було повернуто із відповідними роз`ясненнями

Надалі, ОСОБА_1 07.08.2020 доставлено до УДМС Чернігівської області для звернення із заявою-анкетою та проведення процедурних дій, у тому числі фіксації біометричних параметрів.

Заяву-анкету прийнято до розгляду, ОСОБА_1 документовано довідкою про звернення за захистом в Україні № 010621.

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 , зокрема встановлено, що 05.06.2020 останній прибув на територію України, перетнувши державний кордон України на підставі документу, передбаченого Угодою між Урядом України та Урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян у пункті пропуску Нові Яриловичі, а саме: на підставі паспорту громадянина російської федерації № НОМЕР_1 , виданого 23.04.2012 ФМС 25001, що підтверджено інформацією, отриманою з бази даних «Аркан ЦП».

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мав посвідку на тимчасове проживання в Україні терміном дії до 26.05.2016 (возз`єднання сім`ї з іноземцями та особами без громадянства). Після спливу терміну дії довідки позивач мешкав на території України без документів, що дають право на проживання в Україні. Причину, через яку не звертався до органів міграційної служби не повідомив. Одружений на громадянці російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкає на території України на підставі дійсної посвідки на тимчасове проживання. Має неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідні підтверджуючі документи містяться в матеріалах особової справи ОСОБА_1 .

За змістом заяви-анкети від 07.08.2020 заявник з 2008 року зазнавав переслідувань з боку державних органів російської федерації, зокрема співробітники ФСБ через наявність політичних поглядів, що обумовлювали участь позивача у мітингах та протестах проти діючої влади. У 2008 році під час мітингу проти підвищення мита на ввезення автомобілів позивача разом з іншими учасниками затримали та побили співробітники ОМОНу. У 2012 році позивач брав участь у мітингу «За чесні вибори». Того ж року напередодні виборів Президента російської федерації позивач брав участь в агітації, поширював агітаційні матеріали, у зв`язку з чим був затриманий співробітниками поліції.

Разом з тим, жодних документів на підтвердження таких обставин позивач не надав. До адміністративної відповідальності за агітацію не притягувався. Також, 05.06.2020 позивач був затриманий на кордоні України та Республіки Білорусь в пункті пропуску «Нові Яриловичі» за запитом російської федерації через систему Інтерпол за підозрою в торгівлі наркотичними засобами через мережу Інтернет (позивач стверджує, що про кримінальне переслідування не знав, від слідства не переховувався).

В заяві-анкеті позивач вказав причину, через яку виїхав з країни постійного проживання - через погрози, які надходили з боку співробітників ФСБ. Також, під час заповнення реєстраційного листа позивач вказав причину виїзду з російської федерації - сімейні, особисті та політичні. У членстві політичних партій, інших об`єднань не перебував.

Зі слів позивача, на території російської федерації він злочинів не скоював, але притягувався до адміністративної відповідальності через перевищення швидкості.

Разом з тим, з`ясовано, що ОСОБА_1 перебуває у міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до російської федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 30, частиною п`ятою статті 228.1 КК РФ - організація підготовки до незаконного збуту наркотичних засобів, вчинених з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі Інтернет, організованою групою, в особливо великих розмірах (лист Прокуратури Чернігівської області від 13.08.2020 №14-2299-20; лист сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУ НП в Чернігівській області від 17.08.2020 №325/124/15/01-2020).

Також, під час розгляду заяви з позивачем проведено дві співбесіди - 25.08.2020 та 09.11 2020, під час яких позивач повідомив, що має побоювання, що у разі повернення до російської федерації він стане жертвою переслідувань через свою активну громадянську позицію, зазнає катувань.

Не погоджуючись з вказаним вище рішенням Державної міграційної служби України від 02.02.2021 № 32-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину російської федерації ОСОБА_1 , останній звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення від 02.02.2021 № 32-21 відповідачем дотримано положення статті 2 КАС України.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною шостою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Верховний Суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома. При цьому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не містить посилання, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як вже було зазначено вище, ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, надавши відповідні додатки.

Вказана заява фактично обґрунтована політично обумовленим переслідування ОСОБА_1 .

Так, за твердженнями позивача, він має політичні погляди, які розбіжні з діючою владою РФ, та займає активну громадянську позицію проти такої влади, у зв`язку з чим неодноразово брав участь у протестах та мітингах, висловлював свої заперечення та критику щодо дій влади в мережі Інтернет. У 2012 році розповсюджував агітаційні матеріали на користь кандидата в Президенти РФ М. Прохорова. Зі слів позивача, його переслідування почалося з 2008 року, потім продовжувалося у 2012 році, і до цього часу більше його не переслідували. Також, наприкінці 2014 року він отримував погрози.

За твердженнями позивача його тричі затримували внаслідок активної громадянської діяльності в м. Владивосток. Водночас, під час співбесід позивач конкретизував, що офіційно його затримували лише один раз у 2012 році, проте жодних документальних доказів таким обставинам немає. Щодо затримання у листопаді 2020 року, то позивач пояснив, що добровільно сів в автомобіль до людей, які його запросили, а його твердження, що ці особи були працівниками структури ФСБ, є лише припущеннями, оскільки особи не представилися.

Як було зазначено відповідачем, під час співбесід та розгляду заяви позивача досліджувалися його твердження стосовно не лише фактів переслідування, а власне їх політична складова або політична обумовленість, оскільки в заяві-анкеті та під час співбесід позивач наполягав на своїй активній політичній позиції проти чинної влади РФ.

Так, під час співбесіди 25.08.2020 позивач зазначав, що не перебував та не перебуває у членстві будь-яких організацій. Під час співбесіди 09.11.2020 вже зазначив, що зареєстрований на ігровому сайті «ІНФОРМАЦІЯ_4» за ніком «ІНФОРМАЦІЯ_5» або «ІНФОРМАЦІЯ_6» та грає у південнокорейську гру за сюжетом про «орків» та «ельфів». На цьому ж форумі він спілкується з іншими гравцями з приводу подій, що відбуваються в країні. Сайт форуму, за твердженнями позивача, відвідують опозиційно налаштовані люди, висловлюють там свої погляди та критику з приводу чинної влади РФ. Також, позивач вказував, що зазначений ресурс веде опозиційно налаштований блог (протоколи співбесід від 25.08.2020 та від 09.11.2020 з додатками).

Разом з тим, пошук за ніком «ІНФОРМАЦІЯ_5» або «ІНФОРМАЦІЯ_6», наданим позивачем, а також за посиланнями «ІНФОРМАЦІЯ_4», «ІНФОРМАЦІЯ_5» або «ІНФОРМАЦІЯ_6» не дали результатів, тому зазначені твердження позивача не підтверджені та не доведені. За інформацією, розміщеною в мережі Інтернет, проект «ІНФОРМАЦІЯ_4» є авторським блогом та форумом «правильних гравців», ігровим сервером, тобто зазначений ресурс за визначенням не можна віднести до ресурсів опозиційного характеру до чинної влади РФ.

Крім цього, позивач вказував, що висловлював критику в Youtube та Вконтакті, проте пошук на наданими позивачем ніками не дали результатів, а пошук за профілем в соцмережі неможливо здійснити за відсутності доступу.

Відтак, вказані посилання ОСОБА_1 не знайшли підтверджень під час перевірки, а окрім того, як повідомив сам позивач, жодних наслідків для нього в результаті таких дій, зокрема, висвітлення власної позиції в мережі Інтернет не було, при цьому упродовж 3-4 років позивач не агітує в мережі Інтернет та видалив усі сторінки у 2016 році.

Також, позивач зазначав, що займався агітацією, перебуваючи за кордоном, зустрічався з учасниками опозиційного руху в Москві у 2014 році, відкрито заявляв про свої погляди щодо анексії Криму та переїхав до України, щоб на власні очі бачити ситуацію та спростовувати неправдиві заяви з боку Росії, через що постійно підтримує український національний рух та упевнений, що його переслідування виникло саме внаслідок активної громадянської позиції.

Водночас, в результаті опитування позивача із зазначених тверджень, можна стверджувати про відсутність у нього політичних поглядів або політичної позиції, які б могли призвести до переслідування з боку суб`єктів державної влади, оскільки логічних та зрозумілих пояснень своєї активної позиції ОСОБА_1 не надав.

Більше того, позивач стверджував, що упродовж останніх 15 років приймав участь у 5-ти мітингах, проте фактично перелічив лише два - у 2008 та у 2012 роках. Стосовно агітаційних матеріалів не зміг детально пояснити якого вигляду та змісту були плакати, що він розповсюджував. Щодо зустрічі з певними особами у Москві врешті позивач вказав, що грав з ними на сайті «ІНФОРМАЦІЯ_4», а чи перебувають вони у якому-небудь русі не знає.

На питання про причини, з яких він покинув РФ, ОСОБА_1 зазначив, що не хотів наражати на небезпеку свою родину. Разом з тим, події, в яких позивач приймав участь відбулися у 2008 та у 2014 роках, а одружився він у 2013 році, дитина народилася у 2014 році, тобто вже після описаних подій.

В заяві-анкеті позивач зазначав, що він та його родичі отримували погрози від співробітників ФСБ РФ, а у 2014 році стався підпал ресторану його вітчима, проте під час співбесіди повідомив, що зазначена ситуація пов`язана з бізнесом вітчима та його партнера і не пов`язана із позивачем безпосередньо.

Також, під час співбесіди позивач зазначав, що вважає реальне переслідування пов`язаним з створенням ним фейкових акаунтів, оскільки він займався спочатку агітацією, а потім створенням таких акаунтів, які використовувалися в опозиційних цілях. Позивач має таку думку, оскільки йому відомо від програмістів, що саме так і планували використовувати ці акаунти. Водночас, детальних та логічних пояснень щодо створення акаунтів позивач не надав.

Виходячи з наведеного у сукупності, колегія суддів вважає, що факт переслідування позивача через активну громадянську позицію та політичні погляди у вигляді порушення кримінальної справи не можна вважати достовірними.

Відповідно до кваліфікаційний критеріїв надання міжнародного захисту у особи, яка претендує на такий захист, мають бути обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за однією чи кількома з конвенційних ознак на території країни громадянської належності (основна кваліфікаційна умова визнання біженцем згідно з Конвенцією про статус біженця 1951 року).

Завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань (пункт 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця.

Відповідно до пункту 80 Керівництва по процедурам і критеріям визначення статусу біженця: наличие иных политических убеждений, отличных от тех, которые разделяются правительством, само по себе не является основанием для ходатайства о предоставлении статуса беженца и проситель должен доказать, что у него имеются достаточные опасения стать жертвой преследований за свои убеждения. Это предполагает, что проситель является носителем убеждений, неприемлемых для властей, поскольку он критикует их политику и методы. Это также предполагает, что эти взгляды дошли до сведения властей или приписываются ими просителю.

Відповідно до пункту 83 Керівництва у разі, коли заявник побоюється стати жертвою переслідування, з`ясовується наявність досить обґрунтованих підстав вважати, що вони будуть у наявності і після повернення до країни громадянської належності.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, позивач перебуває у міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 30, частини п`ятої статті 228.1 КК РФ - організація підготовки до незаконного збуту наркотичних засобів, вчинених з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі Інтернет, організованою групою, в особливо великих розмірах.

Виходячи з матеріалів, наданих Чернігівською обласною прокуратурою відповідачу, зокрема з копії постанови про об`єднання кримінальних справ від 04.10.2016 керівника слідчого органу - заступника начальника слідчого відділу управління ФСБ у Приморському краї було об`єднано кримінальні справи №051860 та №035860 в одне провадження. Фігурантами зазначеної справи є позивач та інші особи, перебуваючи на території м. Владивосток, використовуючи власний комп`ютер в мережі Інтернет створили акаунт, на якому розмістили адресовану невизначеному колу осіб пропозицію щодо продажу синтетичних наркотичних засобів та психотропних речовин у вигляді прайс-листа із зазначенням асортименту наявних у продажу наркотичних засобів та психотропних речовин та їх вартості. Таким чином, позивач організував та очолив організовану групу, учасники якого погодилися на відведені їм ролі - закладників, виконували свої обов`язки та отримували матеріальну винагороду від частки прибутку, отриманого від збуту наркотичних засобів та психотропних речовин.

Серед зазначених матеріалів є відомості про вилучені наркотичні засоби та психотропні речовини і їх розміри.

Позивач заперечував під час співбесід свою причетність до злочину, проте повідомив, що знайомий з фігурантами справи.

Отже, враховуючи вищевикладене та виходячи з наявних у справі матеріалів, колегія суддів зауважує про недоведеність того, що позивача та його родичів переслідували за ознаками раси, національності, громадянства, релігії, приналежності до соціальної групи, через політичні погляди та трудову діяльність; до позивача та його родичів застосовувалися тортури, нелюдське поводження або таку поведінку, яка принижує гідність, не переслідували недержавні суб`єкти; позивач був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, що було б пов`язаним із расовою, національною, релігійною приналежністю, з політичними поглядами і таке інше.

Окрім цього, стаття 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такою, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Відтак, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до країни походження, може вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зауважує, що у даній справі не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між наявністю певних порушень прав людини в РФ та особистою загрозою для життя чи здоров`я позивача, не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари чи нелюдського поводження та катування в разі повернення до країни громадянської належності.

Таким чином, відносно заявника не встановлено будь-яких фактів, які можливо було б кваліфікувати, як його переслідування в країні походження та загрозу таких переслідувань у майбутньому з політичних причин. У позивача об`єктивно відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, у зв`язку з чим відсутні підстави для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених пунктом 1 та 13 частини першої статті 1 Закону.

Колегія суддів також не знаходить встановленими факти переслідування позивача за конвенційними ознаками, а його небажання повертатися до країни громадянської належності, де існує кримінальне переслідування щодо нього неполітичного характеру, ймовірно є спробою уникнути відповідальності за скоєний злочин в РФ. При цьому, ризик можливого покарання позивача в країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян - фігурантів кримінальних справ.

Посилання апелянта на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в РФ не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2021 № 32-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину російської федерації ОСОБА_1 , у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то колегія суддів зазначає, що вони є похідними від попередніх, щодо яких суд вже дійшов висновку про їх необґрунтованість та недоведеність, а тому також задоволенню не підлягають.

При цьому, проаналізувавши вказані вище та всі інші доводи та аргументи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.

Більше того, аргументи апеляційної скарги позивача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16- ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина російської федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2022 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М. Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 05.12.2022.