Справа № 160/3759/22
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2022-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 грудня 2022 року м. Дніпросправа № 160/3759/22

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в у порядку письмового провадження в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2022 року

в адміністративній справі №160/3759/22 за позовом ОСОБА_1 до Петриківської селищної ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2022 року у справі №160/3759/22 позовні вимоги ОСОБА_1 до Петриківської селищної ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме: визнано протиправним рішення Петриківської селищної ради Петриківського району у Дніпропетровській області від 17 грудня 2021 року №343-10/VІІІ в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою; зобов`язано Петриківську селищну раду Петриківського району у Дніпропетровській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.11.2021, вхідний №252 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки»; в решті позовних вимог - відмовлено.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем по справі з підстав неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим просить змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.11.2021 вхідний №252 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» та зобов`язати Петриківську селищну раду на найближчій сесії після припинення воєнного стану повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.11.2021 вхідний №252 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» та прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у відповідності до поданого клопотання.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що враховуючи виконання позивачем усіх умов визначених законом для отримання дозволу, відсутність підстав для відмови у наданні дозволу, відсутність у відповідача права діяти на власний розсуд, на думку позивача, поновлення порушеного права ОСОБА_1 способом зобов`язання відповідача надати дозвіл, буде справедливим та ефективним засобом (способом) захисту прав, що виключає подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про те, що суд не може перебирати на себе повноваження іншого державного органу, оскільки відповідно до ст. ст. 121, 122 ЗК України виключно до компетенції відповідача віднесено право надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або відмови у наданні такого дозволу, а тому позовні вимоги у цій частині, на думку відповідача, не підлягають задоволенню.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 03.11.2021 року звернувся до Петриківської селищної ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність орієнтовною площею 2,00 га, яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :02:002:2314.

До заяви ОСОБА_1 було додано копію паспорту громадянина України, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

17.12.2021 Петриківська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області десятою сесією восьмого скликання розглянула, зокрема, заяву позивача та винесла рішення «Про надання дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність».

Так, рішенням Петриківської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області №343-10/VIІІ від 17.12.2021 відмовлено ОСОБА_1 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 2,00 га в межах Петриківської селищної територіальної громади у власність з підстав: невідповідності вказаного місця розташування земельної ділянки (в межах населеного пункту) зображенню бажаного місця розташування (за межами населеного пункту).

Правомірність рішення відповідача №343-10/VIІІ від 17.12.2021 в частині відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є предметом судового розгляду у даній справі.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на вказані положення КАС України та враховуючи вимоги апеляційної скарги позивача, в даному випадку, суд апеляційної інстанції перевіряє рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Так, відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою суд першої інстанції виходив з того, що адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Стосовно дискреційних повноважень, колегія суддів зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним.

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - прийняти рішення. Підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише визначені законодавством обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд надати дозвіл, або відмовити у його виданні, існує лише один правомірний варіант поведінки.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі «Фадєєва проти Росії» від 09.06.2005, в якому Європейський суд з прав людини з посиланням на справу «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що «згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».

Отже, як випливає з аналізу наведених судових рішень, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Відповідно до рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

При цьому, колегія суддів звертає увагу також на висновки суду, викладені у постанові від 16.09.2015 (справа №21-1465а15), у якій Верховний Суд України вказав, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Позивач в апеляційній скарзі наполягає на тому, що судом першої інстанції у даних правових відносинах не враховано висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі №825/2228/18.

У зазначеному рішенні Верховний Суд вказує, що дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним. Водночас, повноваження не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Частиною четвертою вказаної вище статті передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні встановлено, що підставою відмови у наданні відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення ділянки слугувала невідповідність вказаного місця розташуванні земельної ділянки (в межах населеного пункту) зображенню бажаного місці розташування (за межами населеного пункту).

Водночас, відповідачем до матеріалів справи разом із відзивом надано рішення №996-47/VІІ, ухвалене Шульгівською сільською радою 12 жовтня 2020 року на сорок сьомій сесії сьомого скликання, «Про затвердження Генерального плану села Сорочине Шульгівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області».

Також, відповідачем у відзиві зазначено, що згідно даного рішення за рахунок збільшення площі населеного пункту бажана земельна ділянка, зазначена позивачем у викопіюванні, в перспективі розвитку села Сорочине запланована під землі житлової забудови. Наразі відповідні зміни не внесені до публічно-кадастрової карти Україні та і не можуть бути надані у користування чи у власність.

На підтвердження правомірності наданої відмови відповідачем не було надано суду докази щодо вчинення дій та прийняття рішень щодо розроблення нового генерального плану села Сорочине Шульгівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області. Також, надане рішення «Про затвердження Генерального плану села Сорочине Шульгівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області» не містить жодних посилань на кадастрові номера земельних ділянок, за рахунок яких буде проведена розбудова. Отже, суд не приймає доводи відповідача щодо розроблення нового генерального плану села Сорочине Шульгівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області як підставу для відмови у надані позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність.

Суд першої інстанції наголосив, що відповідачем не надано доказів, що на момент розгляду заяви позивача про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки був затверджений новий Генеральний план села Сорочине Шульгівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області та земельна ділянка, зазначена в заяві позивача, запланована під землі житлової нерухомості. Таким чином, відповідач повинен був користуватися положеннями законодавства та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, які були чинними саме на дату звернення позивача із відповідною заявою, а не які перебувають у стані розроблення та імовірно будуть затверджені в майбутньому.

З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані відповідачем підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не визначені у ч. 7 ст. 118 ЗК України, а тому оскаржувана відмова є протиправною.

Враховуючи підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, а також необхідність застосування принципу ефективності судового захисту порушених прав, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Петриківської селищної ради надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до клопотання від 03.11.2021 вхідний №252 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки».

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не в повному обсязі відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 18 квітня 2022 року підлягає частковому скасуванню.

Щодо посилань позивача на положення пп. 5 п. 27 Перехідних Положень Земельного кодексу України, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 378 Кодексу адміністративного судочинства України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Відповідно до частини шостої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у разі необхідності у резолютивній частині рішення суду також зазначаються порядок і строк виконання судового рішення, надання відстрочення чи розстрочення виконання рішення.

У зв`язку із розпочатою військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ.

У подальшому, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05.2022 №2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.08.2022 №2500-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16.11.2022 №2738-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Отже, на дату ухвалення рішення судом апеляційної інстанції у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII.

Водночас відповідно до підпункту 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей, як безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що чинна заборона на надання дозволів на розроблення документації із землеустрою під час дії воєнного стану, встановлена у 2022 року пп. 5 п. 27 Перехідних положень Земельного кодексу України, фактично унеможливлює прийняття позитивного рішення на користь позивача, чим позбавляє його права на ефективний захист своїх прав, а тому відповідно до ч. 3 ст. 378 Кодексу адміністративного судочинства України наявні підстави для відстрочення виконання постанови суду апеляційної інстанції в зобов`язальній частині до припинення (скасування) в Україні воєнного стану.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені ним по сплаті судового збору у розмірі 1488,60 грн. за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2022 року у справі №160/3759/22 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Петриківської селищної ради надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до клопотання від 03.11.2021 вхідний №252 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Зобов`язати Петриківську селищну раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до клопотання від 03.11.2021 вхідний №252 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки».

В решті рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2022 року залишити без змін.

Відстрочити виконання постанови суду апеляційної інстанції в зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.

Стягнути за рахунок Петриківської селищної ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя Т.І. Ясенова