Справа № 440/3344/22
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2022-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 р. Справа № 440/3344/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Слободянюк Н.І.) від 12.04.2022 року по справі № 440/3344/22

за позовом Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області

до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа ОСОБА_1

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області, звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держземагенства у Полтавській області №ПЛ/:03:005/00000164 від 05.11.2013 року "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою".

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21.03.2022 року залишено без руху позовну заяву через її невідповідність вимогам статті 160 та частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України) та роз`яснено позивачу, що недоліки необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду: позовної заяви, оформленої відповідно до вимог статті 160 КАС України із зазначенням обґрунтування повноважень Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області на звернення до адміністративного суду із цим позовом із зазначенням відповідного законодавчого врегулювання такого права, а також доказів надіслання такої позовної заяви іншим учасникам справи відповідно до вимог частини другої статті 161 КАС України; заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.

Від позивача до суду надійшла уточнена позовна заява від 30.03.2022 року та заява про поновлення строку звернення до суду.

В уточненій позовній заяві позивач зазначив, що до повноважень органів місцевого самоврядування належить звернення до суду з позовами про визнання незаконними актів органів влади, які обмежують права територіальної громади та повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування. З 27.05.2021 року Лубенська міська рада набула права власності на спірну земельну ділянку і відповідно до статті 12 Земельного кодексу України має право нею розпоряджатися.

В обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду позивач зазначив, що 01.10.2021 року на адресу Лубенської міської ради надійшла заява ОСОБА_1 з проханням затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що розташована за межами с.Пишне Лубенського району, площею 2,0 га, кадастровий номер :03:005:0046, до якої додано витяг із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та наказ Головного управління Держземагенства у Полтавській області №ПЛ/:03:005/00000164 від 05.11.2013 року "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою". Отже, лише 01.10.2021 року позивачу стало відомо про існування оскаржуваного наказу, а тому 01.03.2022 року (через 5 місяців) позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.04.2022 року визнано неповажною вказану позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду підставу подання позову з пропущенням встановленого строку звернення до суду з позовом. Позовну заяву Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу повернуто позивачеві.

Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області, не погодившись з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій прохала її скасувати, поновити пропущений строк звернення до адміністративного суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що в уточненій своїй позовній заяві позивач стверджував, що станом на 05.11.2013 року земельна ділянка відносилася до земель колективної власності відповідно до Державного акту на право колективної власності виданого 14.05.1996 року Колективному сільськогосподарському підприємству Зоря на підставі рішення Новаківської сільської ради від 30.04.1996 року, для сільськогосподарського використання. На земельній ділянці розміщений господарський двір, про що прямо вказано в поданому на затвердження проекті. Отже, відповідно до статей 12, 122 Земельного кодексу України відповідач не мав права розпоряджатися цією ділянкою. Вважає, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку проте, що право розпорядження земельною ділянкою виникло у Лубенської міської ради 27.05.2021 року, а тому з 27.05.2021 року позивач повинен був знати про порушення прав, свобод чи інтересів територіальної громади оскаржуваним наказом Головного управління Держземагенства у Полтавській області та шестимісячний строк звернення до суду із цим позовом закінчився 27.11.2021 року. Право розпорядження землями колективної власності врегульовано Законом України від 10 липня 2018 року № 2498-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні", який набрав чинності 01.01.2019 року. Вказує, що позивачу не було відомо проте, що в 2013 році відповідач видав протиправний наказ і розпорядився землями колективної власності. Більше того Лубенська територіальна громада, інтереси якої представляє Лубенська міська рада, в нині існуючих межах, була сформована на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 року № 721-р Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Полтавської області, згідно якого колишня Новаківська сільська рада увійшла до складу нашої громади. Повноваження Лубенської міської ради розповсюдилися на сільські території лише з 26.11.2020 року, дати проведення першої сесії Лубенської міської ради восьмого скликання. Вважає, що оскільки предметом оскарження є акт індивідуальної дії, який ніяким чином не пов`язаний з передачею земель до комунальної власності в силу закону, обраховувати строки на його оскарження необхідно саме з дати коли позивач дізнався про його існування. Зазначає, що про існування наказу, який оскаржується позивач дізнався саме 01.10.2021 року, тоді коли ОСОБА_1 подала на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в матеріалах якого був наказ, який він зараз оскаржує. До цієї дати про його існування позивач не знав і не міг знати, оскільки накази Головного управління Держземагенства в Полтавській області не оприлюднювалися. Вважає нікчемними посилання суду на постанови Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі №0940/1181/18, від 31 жовтня 2019 року у справі № 823/1915/18, від 22 січня 2020 року у справі №826/4464/17, від 16 липня 2020 року у справі № 487/3042/16. Крім того, посилається на приписи Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 року №376, яка діяла на час виготовлення проекту землеустрою. Вказує, що Лубенська міська рада, як правонаступник Новаківської сільської ради Лубенського району, будучи власником суміжних земельних ділянок і органом, який, на той час вже розпоряджався землями державної власності за межами населених пунктів, не повідомлялася про проведення робіт, її представники не були присутні при встановленні меж земельної ділянки і сам проект з ними не погоджувався, що є порушенням норм статті 186 Земельного кодексу України. Вважає, що при вирішенні питання щодо поновлення строку суд порушив норми процесуального права.

Відповідач та третя особа письмові відзиви на апеляційну скаргу не надали.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2022 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Вказані ухвали разом з апеляційною скаргою були надіслані позивачу та відповідачу в їх електронні кабінети, що підтверджуються наявними в матеріалах справи довідками, а третій особі засобами поштового зв`язку, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи рішення про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходячи з приписів ч.2 ст.123 КАС України, зазначив про відсутність підстав для визнання причини пропуску строку звернення до суду поважною, а відтак і для задоволення заяви про поновлення строку звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч.1 ст.2 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.8 КАС України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Відповідно до ст.168 КАС України, позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Згідно частини 1 статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи: відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано заяву з дотриманням правил підсудності; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 5 частини 1 статті 171 Кодексу закріплено обов`язок суду з`ясувати чи подано позовну заяву у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

При цьому у відповідності до вимог ч.ч.1,2 ст.169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

На підставі зазначеного вище, судом першої інстанції в ухвалі від 21.03.2022 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 160 та частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено позивачеві усунути недоліки протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Так, строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, строк звернення до суду становить шість місяців, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

В обумовлено аспекті день, коли особа дізналася про порушення свого права це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Отже, законодавець виходить не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Також порівняльний аналіз словоформ дізналася і повинна була дізнатися дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс та інші проти Великобританії, рішення від 22 жовтня 1996 року, справа Девеер проти Бельгії, рішення від 27 лютого 1980 року).

За змістом частини першої статті 121 КАС України пропущений процесуальний строк, встановлений законом, суд може поновити за заявою учасника справи, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У цьому контексті під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що особа подаючи клопотання про поновлення строку самостійно визначає причини з яких він пропущений та який він вважає пропущеним, а суд приймаючи рішення надає оцінку наявності та поважності зазначених позивачем причин.

Так, звертаючись із вимогами у даній справі позивач прохав суд визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Полтавській області №ПЛ/:03:005/00000164 від 05.11.2013 року "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою", яким гр. ОСОБА_1 надано дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населеного пункту на території Новаківської сільської ради Лубенського району зі східної сторони с.Пишне, орієнтованою площею 2.0 га земель сільськогосподарського призначення державної власності із цільовим призначенням для веденням особистого селянського господарства.

Отже, предметом публічно-правового спору у цій справі є акт індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, а саме наказ Головного управління Держземагенства у Полтавській області про надання особі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки із земель державної власності сільськогосподарського призначення.

Колегія суддів зазначає, що на час прийняття оскаржуваного наказу відповідач у даній справі діяв як орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, уповноважений на передачу в громадянам в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності.

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" від 10 липня 2018 року № 2498-VIII (набрав чинності 01.01.2019 року) розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 21 такого змісту: "Установити, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності".

При цьому, 27.05.2021 набрав чинності Закон України від 28.04.2021 № 1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин".

Серед іншого вказаним Законом розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, згідно з яким з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад... Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки... З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

В поданій до суду першої інстанції позивачем позовній заяві (уточненій) Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області самостійно зазначає, що станом дату прийняття оскаржуваного наказу право власності на спірну земельну ділянку у Лубенської міської ради було відсутнє, а право власності та розпорядження такою земельною ділянкою виникло у неї лише з 27.05.2021 року.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо помилковості посилання суду першої інстанції на зазначену вище дату, оскільки на наведене саме посилається позивач в позовній заяві, яка була надана на виконання ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в заяві про поновлення строку звернення до суду позивач жодним чином не посилається на будь - які перешкоди отримати інформацію про спірну земельну ділянку, починаючи з дати яку він сам визначив, як дату отримання права власності на цю земельну ділянку.

Також в заяві про поновлення строку звернення до суду позивач жодним чином не обґрунтовує перешкоди в отриманні інформації попередніми власниками земельної ділянки.

Колегія суддів зазначає, що зміна власника земельної ділянки жодним чином не може впливати на перебіг строку звернення до суду.

Якщо попередній власник земельної ділянки пропустив строк звернення до суду, він (такий строк) не починає новий перебіг при переході права власності іншій особі, оскільки інша особа відносно цього об`єкта власності є правонаступником прав та обов`язків щодо нього.

Зміна державою правового регулювання права власності чи розпорядження земельними ділянками між державними органами та органами місцевого самоврядування щодо виконання відповідних функцій держави не може відновлювати строк звернення до суду органу якому передані відповідні функції.

В межах обґрунтувань наданих позивачем в заяві про поновлення строку звернення до суду, суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо неповажності вказаних позивачем підстав у цій заяві для поновлення строку звернення до суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивач про існування наказу, який оскаржується дізнався саме 01.10.2021 року, тоді коли ОСОБА_1 подано на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в матеріалах якого був наказ, який він зараз оскаржує, і до цієї дати про його існування позивач не знав і не міг знати, оскільки накази Головного управління Держземагенства в Полтавській області не оприлюднювалися, то колегія суддів відхиляє наведені доводи, оскільки оскаржуваний наказ відповідач не повинен був надаватися безпосередньо позивачу. При цьому, власник земельної ділянки повинен був бути обізнаним щодо свого майна. Також, як вже зазначено вище, позивачем не зазначено про відповідні перешкоди в заяві про поновлення строку звернення до суду.

Згідно з відміткою на штемпелі, проставленому на поштовому конверті, позовна заява подана до суду засобами поштового зв`язку 01.03.2022 року.

Таким чином, позовна заява подана із пропущенням шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України.

Колегія суддів вважає хибними доводи позивача про те, що йому було не відомо про те, що в 2013 році було відповідачем було видано спірний наказ, і лише 01.10.2021 року він дізнався (стало йому відомо) про його винесення, оскільки позивач, як розпорядник спірною земельною ділянкою з 27.05.2021 року, зобов`язаний був володіти інформацією стосовно неї, в тому числі документально підтвердженою.

Відповідно, наведені позивачем обставини не чинили об`єктивних перешкод для реалізації останнім права на звернення до суду в межах строку, встановленого КАС України.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач посилається у своїй скарзі про те, що Лубенська територіальна громада, інтереси якої представляє Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області в нині існуючих межах була сформована на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 року №721-р, згідно якого колишня Новаківська сільська рада увійшла до складу Лубенської територіальної громади, повноваження Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області розповсюдилися на сільські території з 26.11.2020 року дати проведення першої сесії міської ради восьмого скликання, зазначаючи при цьому, що позивач є правонаступником Новаківської сільської ради, а тому позивачу перейшли як права так і обов`язки цієї ради, в т.ч. щодо земельних ділянок.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що з огляду на приписи законодавства, а саме ст.12,122 Земельного кодексу України відповідач не мав права розпоряджатися спірною земельною ділянкою, з огляду на наведені вище висновки, не спростовують факту пропуску позивачем, встановленого КАС України строку звернення до суду з позовом.

Позивачем не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення до суду протягом встановленого законом строку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для поновлення строку, зазначені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, тому заява про поновлення строку звернення до суду не підлягає задоволенню.

Згідно з п.1 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Також п.9 ч.4 ст.169 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.123 КАС України визначено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що позивачем не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення до суду протягом встановленого законом строку їх оскарження, а наведені позивачем обставини не є достатніми для висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду, а тому вірним є висновок суду першої інстанції про те, що заява про поновлення строку звернення до суду не підлягає задоволенню, а позовна заява підлягає поверненню позивачеві.

Відповідно доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні питання щодо поновлення строку суд першої інстанції порушив норми процесуального права, колегія суддів вважає помилковими.

Стосовно доводів апеляційної скарги про нікчемність посилання суду першої інстанції на постанови Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі №0940/1181/18, від 31 жовтня 2019 року у справі № 823/1915/18, від 22 січня 2020 року у справі №826/4464/17, від 16 липня 2020 року у справі № 487/3042/16, згідно яких пропуск відповідного строку на звернення до суду через необізнаність щодо прийнятих актів законодавства або байдужість до своїх прав чи небажання скористатися цим правом не є поважними причинами пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом, зазначаючи при цьому, що наказ, що оскаржується не є актом законодавства та не підлягає оприлюдненню у способи, визначені для таких актів, то колегія суддів вважає наведені посилання такими, що не впливають на вирішення даної справи, з огляду на вже наведені вище висновки.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки не є рішенням про передачу земельної ділянки (зміну власника, правового статусу, тощо).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи відповідача щодо правомірності проведеної перевірки є помилковими.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Правові підстави для розподілу судових витрат у даній справі у відповідності до ст.139 КАС України відсутні, а тому вимоги скаржника про покладення на відповідача судових витрат є необґрунтованими.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є обґрунтованою, прийнятою на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції прийняв ухвалу з додержанням норм процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Лубенської міської ради Луенського району Полтавської області залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.04.2022 року по справі №440/3344/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.С. Бартош
Судді З.Г. Подобайло А.М. Григоров