Справа № 120/3028/22
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2022-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 грудня 2022 р. Справа № 120/3028/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шаргородської міської ради Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 звернувся його представник до Шаргородської міської ради Вінницької області із вимогами визнати протиправним та скасувати рішення 16 позачергової сесії 8 скликання селищної ради № 393 від 06 грудня 2021 року в частині відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 гектари (кадастровий номер :01:001:0147), яка розташована на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, а також зобов`язати відповідача затвердити такий проект землеустрою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що у 2021 році позивач звернувся до Шаргородської міської ради Вінницької області із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 гектари, яка розташована на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області

Проте за результатами розгляду такої заяви відповідач рішенням від 14 липня 2021 року № 295 відмовив ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою, оскільки на бажану позивачем земельну ділянку вже розроблений проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди площею 11,6861 га іншій особі.

Вважаючи таку відмову протиправною та такою, що порушує права позивача, він повторно звернувся до Шаргородської міської ради Вінницької області із заявою про затвердження розробленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Проте відповідач рішенням № 393 від 06 грудня 2021 року відмовив у затвердженні вказаного проекту землеустрою у зв`язку із тим, що відсутнє погодження землекористувачів про вилучення земельної ділянки, що порушує вимоги пункту 6 статті 118 Земельного кодексу України (згідно з даними погосподарського обліку рахуються земельні ділянки (пайки) у користуванні громадян).

Вважаючи, що відповідач безпідставно відмовив у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, представник позивача звернулася до суду з цим позовом та просить зобов`язати відповідача затвердити такий проект землеустрою.

Ухвалою від 30 березня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Цією ж ухвалою витребувано у Шаргородської міської ради Вінницької області належним чином засвідчену копію висновку постійної комісії Шаргородської міської ради з питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони природи, на який міститься посилання у рішенні, яке оскаржується, а також доказ того, що земельна ділянка, щодо якої позивач звертався із клопотанням про затвердження проекту землеустрою, перебуває у користуванні громадян. Цією ж ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Копія ухвали про відкриття провадження у справі від 30 березня 2022 року вручена відповідачу 08 квітня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до пункту 3 частини 6 статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

При цьому відзив на позовну заяву від відповідача на адресу суду в строк, визначений ухвалою від 30 березня 2022 року, не надійшов.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

02 травня 2022 року представником відповідача подано до суду лист, до якого долучено витребувані судом документи. Так, представником відповідача подано до суду копію висновку постійної комісії Шаргородської міської ради Вінницької області з питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони природи, копію протоколу IV сесії 23 скликання Лозівської сільської ради Шаргородського району від 17 березня 1999 року, а також додаток до нього.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані докази, суд встановив наступне.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 17 квітня 2019 року № 2-5192/15-10-СГ ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2 гектари із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства.

Державним підприємством "Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" розроблено такий проект землеустрою.

Позивач звернувся до Шаргородської міської ради Вінницької області із клопотанням про затвердження розробленого проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 гектари, яка розташована на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

Проте рішенням 16 позачергової сесії сесії 8 скликання Шаргородської міської ради Вінницької області № 393 від 06 грудня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства у зв`язку із тим, що відсутнє погодження землекористувачів про вилучення земельної ділянки, що порушує вимоги пункту 6 статті 118 Земельного кодексу України (згідно з даними погосподарського обліку рахуються земельні ділянки (пайки) у користуванні громадян).

Надаючи правову оцінку рішенню міської ради, що оскаржується, суд зважає на таке.

Положеннями частини третьої статті 22 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтею 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 розділу IV ЗК України.

Так, згідно із статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

При цьому згідно з пунктом "б" частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара.

Частиною 1 статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України.

Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно із частиною 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина 9 статті 118 ЗК України).

Водночас відповідно до частини 8 статті 186 ЗК України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Таким чином, ЗК України передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) під час розроблення проекту землеустрою формується земельна ділянка, яку заявник має намір отримати у власність;

4) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк зобов`язаний прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову у затвердженні такого проекту землеустрою.

Відтак в межах процедури безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності всі дії відповідних суб`єктів цих правовідносин є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання заявником земельної ділянки у власність.

В ході судового розгляду установлено, що спір між сторонами виник на етапі затвердження органом місцевого самоврядування розробленого проекту землеустрою.

Водночас єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність визначено те, що заявником не надано погодження землекористувачів про вилучення ділянки, яка згідно з даними погосподарського обліку використовується іншими особами, що не узгоджується із приписами частини 6 статті 118 Земельного кодексу України.

Визначаючись з приводу правомірності відмови у затвердженні проекту землеустрою, суд враховує наступне.

Отже, оскаржуване рішення Шаргородської міської ради Вінницької області № 393 від 06 грудня 2021 року обґрунтоване відсутністю погодження землекористувачів про вилучення земельної ділянки, що порушує вимоги пункту 6 статті 118 Земельного кодексу України, адже згідно з даними погосподарського обліку земельні ділянки (пайки) перебувають у користуванні громадян).

З метою підтвердження таких доводів відповідача суд ухвалою від 30 березня 2022 року витребував у відповідача докази перебування земельної ділянки, яку позивач має намір отримати у власність, у користуванні інших громадян.

Однак відповідачем не надано доказів, які б вказували на те, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0147 перебуває у користуванні інших громадян.

В підтвердження того, що така земельна ділянка перебуває у користуванні інших осіб представник відповідача послався на протокол IV сесії 23 скликання Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 17 березня 1999 року, яким надано в тимчасове користування земельні ділянки громадянам сіл Лозова та Теклівка.

Зі змісту наданого відповідачем протоколу слідує, що у ньому відсутня інформація, яка б дозволяла встановити місце розташування земельних ділянок, про які у ньому йдеться.

Окрім того, відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

В силу приписів статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно з частиною 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 березня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року (чинного на момент формування згаданого вище протоколу) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року).

Таким чином, наданий представником відповідача протокол Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 17 березня 1999 року не є доказом, що підтверджує факт передачі саме бажаної позивачем земельної ділянки у користування громадянам.

Отже, наведені в оскаржуваному рішенні підстави для відмови у затвердженні поданого позивачем проекту землеустрою не знайшли свого підтвердження при розгляді цієї справи, а тому рішення Шаргородської міської ради Вінницької області від 06 грудня 2021 року № 393 слід визнати протиправним та скасувати в частині відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

З приводу вимоги зобов`язального характеру, то варто врахувати наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Водночас згідно з пунктом 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд керується принципом ефективності захисту такого права, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про безпідставність рішення міської ради, яким позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою, а тому з метою ефективного захисту його прав та інтересів задоволенню також підлягає позовна вимога щодо зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0147 у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га, яка розташована на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

При цьому суд враховує те, що зобов`язання відповідача вчинити конкретну дію в даному випадку не буде втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, враховуючи наступне.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Таким чином, відмовляючи у затвердженні проекту землеустрою, відповідач використав надане йому повноваження, а тому належним способом захисту порушеного права позивача буде зобв`язання відповідача затвердити розроблений проект землеустрою.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення, та докази, надані представником позивача, суд дійшов висновку, що позовну заяву належить задовольнити.

Також суд враховує й те, що у зв`язку з військовою агресією проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 запроваджено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

При цьому термін дії воєнного стану неодноразово продовжувався.

Указом Президента України від 07 листопада 2022 року № 757/2022 продовжено дію воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Таким чином, дотепер в Україні діє воєнний стан.

Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-XI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану", який набрав чинності 07 квітня 2022 року, внесені зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема й до Земельного кодексу України.

Вказаним Законом розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 27, згідно з підпунктом 5 якого під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-XI заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації.

Такі законодавчі приписи унеможливлюють виконання рішення суду, що постановлене за результатами розгляду цієї справи, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.

Відповідно до частини 6 статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у разі необхідності у резолютивній частині рішення суду також вказується про порядок і строк виконання рішення, надання відстрочення чи розстрочення виконання рішення.

Питання щодо відстрочення і розстрочення виконання судового рішення врегульовано статтею 378 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 3 цієї статті визначено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно з частиною 4 статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує зокрема стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

За наведених обставин суд доходить висновку про існування обставин, що унеможливлюють виконання відповідачем рішення суду в зобов`язальній частині, а тому слід відстрочити виконання судового рішення в цій частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зважає на положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною 1 якої визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач при зверненні до суду з позовною заявою сплатив судовий збір в розмірі 992,40 гривень, що підтверджується квитанцією від 22 лютого 2022 року.

Відтак на користь ОСОБА_1 слід стягнути витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 992,40 гривень за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 378 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Шаргородської міської ради Вінницької області № 393 від 06 грудня 2021 року в частині відмови в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за межами села Лозова.

Зобов`язати Шаргородську міську раду Вінницької області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0147 у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства.

Відстрочити виконання рішення суду в частині зобов`язання Шаргородську міську раду Вінницької області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0147 у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Шаргородської міської ради Вінницької області витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: Шаргородська міська рада Вінницької області (місцезнаходження: 23500, Вінницька обл., м. Шаргород, вул. Героїв Майдану, буд. 224; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 04326253)

Рішення суду в повному обсязі складено 01.12.2022

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович