Справа № 460/15182/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 460/15182/21 пров. № А/857/14152/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Дутки І.Р.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 19.09.2022р. з питань судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській обл. про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення (суддя суду І інстанції: Недашківська К.М., час та місце ухвалення судового рішення: 19.09.2022р., м.Рівне; дата складання повного тексту судового рішення: 19.09.2022р.),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 19.09.2022р. залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про установлення судового контролю в порядку ст.382 Кодексу адміністративного судочинства /КАС/ України (а.с.42-43).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржила позивач ОСОБА_1 , яка, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкової відмови у встановленні судового контролю, в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким зобов`язати відповідача подати звіт про виконання рішення суду (а.с.44-47).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідач не виконує рішення суду в повному обсязі (що апелянт доводить розрахунками розміру пенсії) і щомісяця порушує право позивача на гідне та законне соціальне забезпечення.

Сама ж відмова суду встановити контроль за виконанням судового рішення позбавляє права позивача на отримання пенсії в розмірі, визначеному судом.

Окрім цього, процесуальні аспекти, що враховані судом відсутність встановлення судового контролю під час винесення рішення суду не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки встановлення судового контролю може мати місце й після винесення судового рішення.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 05.11.2021р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Рівненській обл. щодо ненарахування та невиплати із 05.05.2021р. підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України № 796-ХІІ від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати пенсійний орган здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному ст.39 вказаного Закону, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік) з 05.05.2021р. без обмеження кінцевим терміном; стягнути з відповідача на її користь судові витрати (а.с.1-5).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.12.2021р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФ України в Рівненській обл. щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 05.05.2021р. доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано пенсійний орган здійснити з 05.05.2021р. нарахування та виплату позивачу доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік); стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ГУ ПФ України в Рівненській обл. суму судового збору у розмірі 908 грн. (а.с.26-32).

Рішення суду набрало законної сили 03.01.2022р.

На виконання рішення суду видано 23.02.2022р. виконавчий лист № 460/15182/21.

16.09.2022р. позивач звернулася до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в справі № 460/15182/21, в якій просила зобов`язати відповідача ГУ ПФ України в Рівненській обл. подати до суду звіт про виконання судового рішення від 02.12.2021р. у справі № 460/15182/21 (а.с.34-38).

Постановляючи спірну ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень відповідачем у справі суд першої інстанції може лише під час прийняття рішення у справі.

Такий контроль здійснюється судом першої інстанції шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання рішення суду, а в разі неподання такого звіту - шляхом встановлення нового строку для подання звіту та накладення штрафу.

Отже, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення, є правовим наслідком судового рішення і саме в його резолютивній частині повинен бути вказаний обов`язок подати звіт, оскільки встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може лише під час прийняття рішення у справі.

Також нормою ст.382 КАС України передбачено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Суд наділений правом зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення лише у випадку, коли існують беззаперечні докази ухилення чи можливості ухилення відповідачем від виконання судового рішення.

Отже, ухвалюючи рішення по суті спору в цій справі, суд не встановлював судовий контроль за виконанням такого судового рішення. При цьому, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом суду, а не його обов`язком.

Виходячи із цих двох обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про установлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Розглядаючи подану апеляційну скаргу колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з п.9 ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить обов`язковість судового рішення. Крім того, у ст.129-1 Основного Закону України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень.

Європейський суд з прав людини /ЄСПЛ/ висловив у рішеннях по справах «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04; «Горнсбі проти Греці» (Hornsby v. Greece), заява № 107/1995/613/701) позицію про те, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.

Для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 20.07.2004р. у справі «Шмалько проти України»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що невиконання рішень національних судів в Україні - системна проблема (зокрема, справа «Бурмич та інші проти України», заява № 46852/13).

Необхідність максимального забезпечення судом у кожній справі дотримання принципу обов`язковості судового рішення, зумовлено також тим, що невиконання рішень суду призводить до зниження довіри людей до судової влади, а також посилює переконання того, що вирішити спір (правову проблему), використовуючи звернення до суду, є неефективним.

Відповідно до ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

При цьому, застосування судового контролю є наслідком обґрунтованого припущення про невиконання судового рішення зі сторони суб`єкта владних повноважень або достовірно підтвердженого під час розгляду заяви факту невиконання судового рішення.

Водночас, правове значення для наслідків застосованого судового контролю матимуть причини невиконання судового рішення (зокрема, об`єктивна неможливість чи допущене зволікання зі сторони боржника).

Усталеною судовою практикою сформовано правову позицію, відповідно до якої для застосування інституту судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, або встановлення нового строку подання звіту, або накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу є правом суду, а не його обов`язком.

Вказана позиція узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.05.2021р. у справі № 9901/598/19.

Слід зазначити, що головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується винесенням судового рішення, а також передбачає його виконання.

Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами.

Тому після вирішення публічно-правового спору і набрання судовим рішенням законної сили суд продовжує відігравати активну роль у реалізації сторонами прав та законних інтересів, з приводу захисту яких він ухвалив судове рішення.

В основу ефективності правосуддя покладається здійснення судом належного контролю за виконанням судового рішення, оскільки головною метою судового рішення є ефективність у поновленні порушених прав та свобод особи.

За змістом постанови Верховного Суду від 23.06.2020р. у справі № 802/357/17-а звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 23.04.2020р. у справі № 560/523/19 зазначив, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи.

Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Із матеріалів справи убачається, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.12.2021р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФ України в Рівненській обл. щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 05.05.2021р. доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано пенсійний орган здійснити з 05.05.2021р. нарахування та виплату позивачу доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік); стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ГУ ПФ України в Рівненській обл. суму судового збору у розмірі 908 грн. (а.с.26-32).

Рішення суду набрало законної сили 03.01.2022р.

На виконання рішення суду видано 23.02.2022р. виконавчий лист № 460/15182/21, на підставі якого відкрито 25.05.2022р. виконавче провадження ВП № 69094498 (а.с.50 і на звороті).

Із змісту заяви позивача про встановлення судового контролю слідує, що в лютому 2022 року нею скеровано до ГУ ПФ України в Рівненській обл. заяву про виконання судового рішення. Після проведеного пенсійним органом перерахунку пенсії позивача її розмір зріс з 3660 грн. 73 коп. (січень-лютий 2022 року) до 8370 грн. 73 коп. (березень-серпень 2022 року).

Вказані обставини стверджуються довідкою ГУ ПФ України в Рівненській обл. № 1054 4003 1009 1032 від 29.08.2022р. (а.с.39).

Однак, за розрахунками позивача розмір її пенсії повинен складати 13000 грн.

Положеннями КАС України дійсно встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання такого рішення.

При цьому, застосування судового контролю є наслідком обґрунтованого припущення про невиконання судового рішення зі сторони суб`єкта владних повноважень або достовірно підтвердженого під час розгляду заяви факту невиконання судового рішення.

Водночас, правове значення для наслідків застосованого судового контролю матимуть причини невиконання судового рішення (зокрема, об`єктивна неможливість чи допущене зволікання зі сторони боржника).

Із матеріалів справи убачається, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.12.2021р. у справі № 460/15182/21 по суті позовних вимог було присуджено на користь ОСОБА_1 певні пенсійні виплати.

Під час судового розгляду з`ясовано, що на виконання рішення суду відповідачем було проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 , при цьому з березня 2022р. розмір такої складає 8370 грн. 73 коп. (на відміну від 3660 грн. 73 коп., які позивач отримувала в січні-лютому 2022 року) (а.с.39).

Також згідно проведеного перерахунку розмір пенсії позивача з 01.12.2022р. складатиме 8388 грн. 91 коп. (а.с.48-49).

Таким чином, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02.12.2021р. перебуває в процесі виконання, при цьому відповідачем вживаються заходи для відновлення порушених прав позивача, а саме: перерахунок та виплати пенсії в перерахованому розмірі.

Підстав вважати, що відповідач ухиляється від виконання рішення суду, колегія суддів не убачає.

Отже, за сукупності наведених обставин є відсутніми правові підстави для встановлення судового контролю за виконанням рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02.12.2021р. шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання цього судового рішення.

Звідси, загальний порядок виконання судового рішення дав очікуваний позитивний результату відповідачем проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 , розпочато її виплату в оновленому розмірі.

Незгода позивача із протоколом/розпорядженням ГУ ПФ України в Рівненській обл. про перерахунок пенсії ОСОБА_1 не є підставою для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення; такий протокол/розпорядження рішення є окремим предметом судового оскарження.

Окрім цього, виконання судового рішення проводиться також в примусовому порядку, що стверджується документами виконавчого провадження ВП № 69094498.

За таких умов не виникає об`єктивна необхідність застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням судового рішення.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в ухвалах Касаційного адміністративного суду від 01.09.2022р. та від 15.09.2022р. у справі № 380/22572/21.

Покликання апелянта на помилковість висновків суду про те, що встановлення судового контролю є можливим лише під час ухвалення рішення суду за результатами розгляду справи, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно ч.ч.5, 6 ст.246 КАС України у резолютивній частині рішення зазначаються:

1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог;

2) розподіл судових витрат;

3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження;

4) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб), за його наявності, або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України.

У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про:

1) порядок і строк виконання рішення;

2) надання відстрочення чи розстрочення виконання рішення;

3) повернення судового збору;

4) призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат;

5) дату складення повного рішення суду.

Із змісту наведених норм слідує, що чинний процесуальний закон не містить обмежень щодо можливості встановлення судового контролю за виконанням рішення суду після винесення такого.

За таких умов питання встановлення судового контролю може бути вирішено судом, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, не лише під час прийняття судового рішення, яким вирішується спір по суті, але й після набрання таким рішенням законної сили.

Отже, судом першої інстанції помилково зазначено про процесуальну неможливість встановлення судового контролю після винесення рішення суду по справі.

Оскільки відмова суду в установленні судового контролю ґрунтувалася на таких доводах, однак їх помилковість не призвела в цілому до прийняття судом неправильного рішення, тому таке слід змінити і навести дійсні мотиви відмови в задоволенні заяви про встановлення судового контролю.

Стосовно решти покликань апелянта колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в апеляційній скарзі, були перевірені та проаналізовані апеляційним судом та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) ЄСПЛ вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи та обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин, норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно по суті вирішив заяву позивача про встановлення судового контролю, однак помилково застосував норми процесуального права, через що оскаржувану ухвалу суду слід змінити в мотивувальній частині шляхом викладення дійсних мотивів відмови у задоволенні заяви про встановлення судового контролю.

В решті ухвалу суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків прийнятого судового рішення, а тому підстави для її скасування чи зміни у цій частині є відсутніми.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ч.2 ст.313, п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 19.09.2022р. з питань судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі № 460/15182/21 змінити в частині мотивів відмови в задоволенні заяви про встановлення судового контролю, виклавши такі в мотивувальній частині постанови апеляційного суду.

В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 02.12.2022р.