Справа № 560/17178/21
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2022-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/17178/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Ковальчук А.М.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

28 листопада 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року (ухвалене в м.Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання дій протиправними, протиправною та скасування вимоги та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання дій протиправними, протиправною та скасування вимоги та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погодившись з прийнятим рішенням, сторони подали апеляційні скарги.

В обґрунтування апеляційних скарг апелянти послались на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на їх думку, призвело до неправильного вирішення спору.

18 жовтня 2022 року до суду від позивача надійшли письмові пояснення.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалами від 05 вересня 2022 та 17 жовтня 2022 року року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг та пояснень, колегія суддів вважає, що останні не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що згідно інформаційної системи Державної Податкової служби України "Податковий блок" ФОП ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в ДПІ у м. Хмельницькому як фізична особа - підприємець з 08.06.2000 за №2265.

Згідно поданої заяви про застосування спрощеної системи оподаткування №12950/11 від 20.01.2012 ФОП ОСОБА_1 перебувала на спрощеній системі оподаткування - платник єдиного податку 2 групи за ставкою 20% з 01.01.2012 по 30.09.2014.

ФОП ОСОБА_1 виключено з Реєстру платників єдиного податку 30.09.2014 на підставі рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку від 30.09.2014 за №216 у зв`язку з наявним податковим боргом протягом двох послідовних кварталів. Станом на 30.09.2014 борг становив 935,75 грн.

Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.05.2021 року №Ф-2541-23 про сплату позивачем недоїмки у сумі 38737,92 грн та направлено платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Позивач вважаючи вказану вимогу протиправною, звернулась до суду для її скасування, оскільки вважає вона не внесена до реєстру страхувальників (роботодавців), не здійснює підприємницьку діяльність та не отримує доходу від такої діяльності, не використовує найману працю.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України від 08.07.2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі Закон № 2464-VI).

Згідно зі статтею 2 вказаного Закону, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

За визначеннями, наведеними у пунктах 2,6 частини першої статті Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі-єдиний внесок)- консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом

П.1 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

У п. 1 ч.2 ст. 6 Закону № 2464-VI закріплено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (ст.7 Закону № 2464-VI)

Відповідно до п. 11 ст.9 Закону № 2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

За приписами частин1,3 та 4 ст.25 Закону № 2464-VI рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

П.2 ч.11 ст.25 Закону № 2464-VI унормовано, що за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Інструкція № 449).

Згідно з підпунктом 1 пункту 2 Розділу IV Інструкції № 449 сплата єдиного внеску здійснюється за місцем обліку такого платника у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в органах Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства), для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь.

За порушення норм законодавства про єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до платників, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, застосовуються фінансові санкції (штрафи та пеня) відповідно до Закону (п. 1, 2 Розділу VII Інструкції № 449).

Вимогами пунктів 3, 4 розділу VI Інструкції передбачено, що у разі, якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску та/або борги зі сплати фінансових санкцій органи доходів і зборів, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій) надсилають вимогу про її сплату. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

З матеріалів справи встановлено, що 18.05.2021 відповідачем відносно позивача винесено вимогу №Ф-2541-23 про нарахування боргу (недоїмки) в розмірі 38737,92 грн.

Так, апелянт, відповідач, як на правомірність дій податного органу з приводу винесення податкової вимоги в частині нарахування недоїмки за період до 01.01.2018 ГУ ДПС у Хмельницькій області зазначає, що до 01.10.2013 року функції адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування виконували органи Пенсійного фонду України. З 01.10.2013 року дані функції були передані Державній фіскальній службі України. Нарахування єдиного внеску проводяться автоматизовано на рівні ДПС України відповідно до Закону України від 08.07.2010 року №2464 "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", всім фізичним особам підприємцям, які не мають пільги, незалежно від системи оподаткування. При передачі особових рахунків платників єдиного внеску, по ФОП ОСОБА_1 був переданий залишок несплачених сум єдиного внеску в розмірі 1618,91 грн.

21.10.2013 року нарахована сума єдиного внеску 1194,03 грн. за 3 квартал 2013 року.

20.01.2014 року нарахована сума єдиного внеску 1218,67 грн. за 4 квартал 2013 року.

22.04.2014 року нарахована сума єдиного внеску 1267,95 грн. за 1 квартал 2014 року.

21.07.2014 року нарахована сума єдиного внеску 1267,95 грн. за 2 квартал 2014 року.

20.10.2014 року нарахована сума єдиного внеску 1267,95 грн. за 3 квартал 2014 року.

З 01.10.2014 року переведено на загальну систему оподаткування.

За 2017 рік в ІКП нарахована сума ЄВ в розмірі 8448 грн. із розрахунку мінімальної заробітної плати за 2017 рік (3200 грн. *22%=704 грн. в місяць).

Починаючи з 01.01.2018 мінімальна заробітна плата складає 3723 грн в місяць *22%=819,06 грн.

Починаючи з 01.01.2019 мінімальна заробітна плата складає 4173 грн в місяць *22%=918,06 грн.

Починаючи з 01.01.2020 мінімальна заробітна плата складає 4723 грн в місяць *22%=1039,06 грн.

Починаючи з 01.09.2020 мінімальна заробітна плата складає 5000 грн в місяць *22%=1100 грн.

Отже, з вказаних письмових пояснень встановлено, що до суми боргу по сплаті єдиного внеску, який згідно спірної податкової вимоги складає 38737,92 грн., також ввійшов залишок несплачених позивачем сум боргу з єдиного внеску в розмірі 1618,91 грн. переданий Державній фіскальній службі України після 01.10.2013 органами Пенсійного фонду України.

Даючи оцінку вказаним вище доводам та діям відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Так, станом на дату реєстрації позивача фізичною особою-підприємцем (30.05.2000) органом, уповноваженим відповідно до Закон №2464-VI вести облік платників єдиного внеску, забезпечувати збір та ведення обліку страхових коштів, контролювати повноту та своєчасність їх сплати, вести Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування та виконувати інші функції, передбачені законом був Пенсійний фонд України.

У зв`язку з набранням чинності Законів України "Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" №404-VII від 04.07.2013 та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" №406-VII від 04.07.2013 податкові органи розпочали з 01.10.2013 адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

При цьому, відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону №406-VII, процедури адміністрування, які здійснюють органи доходів і зборів, встановлені цим Законом, поширюються на періоди до набрання чинності цим Законом. Заходи адміністрування органами доходів і зборів здійснюються не раніше дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи". Органи Пенсійного фонду України продовжують адмініструвати єдиний внесок у частині завершення процедур такого адміністрування.

Відтак саме ці органи повинні закінчити усі наявні на день набрання чинності Законом №406-VII процедури (перевірки, узгодження їх результатів та вимог про сплату боргу, оскарження рішень про застосування пені та фінансових санкцій, стягнення недоїмки, тощо), оскільки законодавством не передбачено правонаступництва органами доходів і зборів (податковими органами) в частині обов`язків управлінь Пенсійного фонду України щодо контролю за сплатою єдиного внеску за періоди, в яких останні здійснювали адміністрування цього обов`язкового платежу.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що у податкового органу були відсутні підстави для прийняття рішень та вимог щодо сплати недоїмки по єдиному внеску нарахованого до 01.10.2013.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26 березня 2019 року у справі №813/8164/14.

У зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем безпідставно включено до загальної суми боргу за податковою вимогою №Ф-2541-23 від 18 травня 2021 року, несплачені суми єдиного внеску в розмірі 1618,91 грн.

Крім того, абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

За змістом абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України ''Про оплату праці'', та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, Закон №2464-VI встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для його нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Зважаючи на викладене, можна зробити висновок, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК відноситься фізична особа-підприємець), задля досягнення вищевказаної мети законодавчого запровадження збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Законом №2464-VI встановлено обов`язок сплати такими особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх господарської діяльності.

Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником) така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета законодавчого запровадження збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення правових норм, якими врегульована сплата єдиного внеску особами, що перебувають на обліку в органах ДПС як фізичні особи-підприємці, однак, підприємницьку діяльність не здійснюють і доходи від неї не отримують, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону №2464-VI був викладений Верховним Судом в постановах від 27.11.2019 у справі №160/3114/19, від 05.03.2020 у справі №824/509/19-а, від 06.05.2020 у справі №400/1622/19, від 10.06.2020 у справі №120/1918/19 та від 19.06.2020 у справі №824/876/19.

Суд звертає увагу відповідача на те, що доказів отримання позивачем доходів від провадження господарської діяльності ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано.

Крім того, жодних доказів про сплату єдиного внеску за позивача роботодавцем чи ним самостійно за спірний період до суду не надано та матеріали справи не містять.

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції з метою з`ясування усіх обставин справи, ухвалою від 25.04.2022 було витребувано у Головного управління ДПС у Хмельницькій області облікову справу ФОП ОСОБА_1 , документ, що підтверджує щомісячну сплату єдиного податку за весь період ЇЇ підприємницької діяльності, однак відповідачем станом на момент розгляду справи, судом першої інстанції, такі відомості надано не було.

Більше того, колегія суддів зазначає, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05.01.2021 у справі №560/2202/20 досліджувалось питання правомірності нарахування податкового боргу по єдиному внеску щодо ФОП ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Враховуючи вищенаведені правові норми чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що контролюючий орган діяв протиправно, а висновки такого органу в свою чергу не відповідають дійсним обставинам справи, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що податкова вимога винесена ГУ ДПС в Хмельницькій області від 18.05.2021 №Ф-2541-23 є протиправною та підлягає скасуванню.

Колегія суддів зазначає, що докази і доказування - один із найважливіших інститутів адміністративного права. Адже саме з допомогою доказів суд з`ясовує дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи.

Суд зауважує, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача вищенаведених висновків не спростовують та не дають підстав для задоволення апеляційної скарги.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги позивача в частині зобов`язання Головного управління ДПС у Хмельницькій області виключити з реєстру страхувальників ОСОБА_1 , колегія суддів вказує на слідуюче.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Системний аналіз положень статті 2 КАС України в кореспонденції з приписами статті 6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади, дає можливість дійти висновку, що суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.

Зі змісту рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R/80/2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Слід зазначити, що з приписів норм діючого права є неприпустимим підміна судом суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за відповідними критеріями.

На цій підставі суд перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Покладення на відповідача обов`язку виключити позивача з реєстру страхувальників, здійснення відповідних реєстраційних дій у інформаційних базах органів доходів та зборів є втручанням у дискреційні повноваження контролюючого органу, а тому колегія суддів приходить до висновку, що адміністративний позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Крім того, як вбачається зі змісту вимог апеляційної скарги позивача, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції вийти за межі позовних вимог, та визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Хмельницькій області щодо невиключення з реєстру страхувальників фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 .

У відповідності до вимог ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 5 вказаної статті визначено, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Враховуючи вимоги вищенаведених правових норм, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга в цій частині не підлягає задоволенню, оскільки зазначені вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції викладено достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні правові норми і неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права в ході апеляційного розгляду справи не виявлено, а відтак підстави для задоволення вимог апеляційних скарг відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Матохнюк Д.Б. Біла Л.М.