Справа № 380/4732/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 380/4732/22 пров. № А/857/14062/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.04.2022р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Мазченко Оксани Олексіївни, діючої на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській обл., про визнання дій протиправними, зобов`язання повторно розглянути матеріали для призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності (суддя суду І інстанції: Ланкевич А.З., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 29.04.2022р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

25.02.2022р. представник адвокат Мазченко О.О., діюча на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною відмову відповідача Міністерства внутрішніх справ /МВС/ України у затвердженні висновку про призначення позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 850 від 21.10.2015р., у зв`язку із одержанням ІІІ групи інвалідності від захворювання, пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ; зобов`язати відповідача затвердити висновок про призначення позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, передбачену Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затв. постановою КМ України № 850 від 21.10.2015р., у зв`язку із одержанням ІІІ групи інвалідності від захворювання, пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ; стягнути з відповідача понесені судові витрати в розмірі 5992 грн. 40 коп. (а.с.1-7).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами справи (а.с.36-38).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.04.2022р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправними дії МВС України щодо повернення без розгляду листом № 39725/15-2021 від 27.08.2021р. матеріалів про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 за його заявою (рапортом) від 30.06.2020р.; зобов`язано МВС України повторно розглянути матеріали про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 згідно поданої заяви (рапорта) від 30.06.2020р. та прийняти за результатами розгляду рішення в порядку, визначеному п.9 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затв. постановою КМ України № 850 від 21.10.2015р.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.61-68).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач МВС України, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову (а.с.74-79).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, оскільки МВС України не має офіційно зареєстрованої електронної адреси.

Окрім цього, механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції визначає Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затв. постановою КМ України № 850 від 21.10.2015р.

Посилаючись на судову практику, апелянт зазначає про недотримання позивачем дворічного терміну для встановлення вищої групи інвалідності, що унеможливлює призначення спірної допомоги.

Представником позивача адвокатом Мазченко О.О. скеровано до апеляційного суду клопотання на апеляційну скаргу МВС України, в якому просить закрити апеляційне провадження, залишивши апеляційну скаргу МВС без задоволення та поновити дію рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.04.2022р. (а.с.96-106).

В обґрунтування клопотання про закриття провадження у справі представник позивача посилається на те, що 07.09.2022р. Головне управління /ГУ/ МВС України у Львівській обл. звернулося до відповідача з листом № 311/31/01-2022 щодо повторного розгляду матеріалів про призначення позивачу одноразової грошової допомоги.

29.09.2022р. відповідач листом № 28956/15-2.022 повідомив про прийняття рішення про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги згідно висновку Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 28.09.2022р. про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, складеного Ліквідаційною комісією ГУ МВС України у Львівській обл. відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.04.2021р. у справі № 380/4732/20.

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України, звільнений зі служби 31.08.2013р.; на момент звільнення мав звання підполковник міліції (а.с.22).

Згідно довідки обласної МСЕК № 3 серії 10 ААА №009091 від 24.02.2020р. про результат визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого, позивачу встановлено III групу інвалідності. При цьому, ступень втрати працездатності у відсотках становить 55 %, з них: 45 % - по наслідках травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків від 17.11.1999р., з урахуванням 25 % встановлених 16.10.2013р. згідно свідоцтва про хворобу № 436 від 27.08.2013р., та 10 % - проходження служби в органах внутрішніх справ (а.с.13-15).

26.06.2001р. позивачу здійснено виплату страхової суми у розмірі 1000 грн. за державним обов`язковим особистим страхуванням військовослужбовців на підставі встановлених МСЕК 20 % втрати працездатності (а.с.21).

30.06.2020р. позивач звернувся до голови Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській обл. із заявою (рапортом) про проведення виплати одноразової грошової допомоги по причині того, що йому встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.12-20).

До заяви (рапорту) позивач долучив довідку МСЕК про втрату працездатності; копію виписки МСЕК про групу інвалідності; свідоцтво про хворобу, копію паспорта та ідентифікаційного номера, довідку ПАТ «НАСК «Оранта», акт про нещасний випадок, Акт про розслідування нещасного випадку, реквізити банківського рахунку.

За наслідками розгляду заяви листом ГУ МВС України у Львівській обл. № 122 від 23.07.2020р. відмовлено позивачу у складенні та направленні до МВС України висновку щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням IIІ групи інвалідності, оскільки з дати первинного встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності до повторного огляду та встановлення згідно з рішенням МСЕК вищої групи пройшло більше двох років (а.с.55).

Позивач оскаржив таку відмову до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2021р. у справі № 380/10606/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність ГУ МВС України у Львівській обл. щодо неподання до МВС України в п`ятнадцятиденний строк з дня реєстрації документів, які подавались ОСОБА_1 для виплати одноразової грошової допомоги та щодо нескладення і неподання до МВС України висновку щодо виплат ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням IIІ групи інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затв. постановою КМ України № 850 від 21.10.2015р.; зобов`язано ГУ МВС України у Львівській обл. скласти та направити до МВС України висновок щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням IIІ групи інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затв. постановою КМ України № 850 від 21.10.2015р.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2021р. у справі № 380/10606/20 ліквідаційна комісія ГУ МВС України у Львівській обл. направила на адресу МВС України документи для призначення одноразової грошової допомоги пенсіонеру органу внутрішніх справ ОСОБА_1 (а.с.51).

Листом № 39725/15-2021 від 27.08.2021р. Департамент фінансово-облікової політки МВС України повернув подані позивачем матеріали без прийняття рішення, як такі, що не відповідають вимогам законодавства (а.с.11).

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги та інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», відповідно до Порядку № 850, який діяв до дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію», відповідно до якого обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено на МВС України.

Відповідач МВС України, як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний був прийняти рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги, а не повертати матеріали щодо позивача без прийняття рішення.

Висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення заявлених позовних вимог колегія суддів вважає такими, що відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, з огляду на таке.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015р., який набрав чинності 07.11.2015р., відповідно до п.15 Прикінцевих та перехідних положень якого право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію» зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно до ч.6 ст.23 Закону України «Про міліцію» у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання вимог ч.6 ст.23 Закону України «Про міліцію» постановою КМ України № 850 від 21.10.2015р. затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, який визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Відповідно до пп.2 п.2 цього Порядку днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з пп.2 п.3 вказаного Порядку грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у разі встановлення інвалідності IІI групи.

Приписами п.7 зазначеного Порядку передбачено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб платників податків (сторінки паспорта громадянина України для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Пункти 8, 9 згаданого Порядку передбачають, що керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.

МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Згідно з п.14 цього Порядку призначення та виплата грошової допомоги не здійснюється, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком:

- учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку;

- учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

- навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом);

- подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Відповідно до п.10 наведеного Порядку грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття Міністерством внутрішніх справ рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання Міністерства внутрішніх справ.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку що рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги приймає МВС України, а виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, шляхом перерахунку суми виплати на рахунок, відкритий особою, якій призначається грошова допомога, в установі банку або через касу органу внутрішніх справ.

Окрім цього, із змісту наведених норм можна дійти до наступних висновків:

за працівниками міліції зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України № 565-XII від 20.12.1990р. «Про міліцію» відповідно до Порядку № 850, який діяв до набрання чинності Законом України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію»;

розгляд заяви (рапорту) і доданих до неї документів, поданих працівником міліції для призначення і виплати одноразової грошової допомоги, повинен закінчуватись прийняттям відповідного рішення (про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги);

обов`язок прийняти рішення про призначення або про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги за наслідками розгляду поданих працівником міліції заяви (рапорту) та документів покладений на МВС України.

Предметом судового розгляду в цій справі є оцінка:

1) правомірності відмови відповідача у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з проходженням служби в органах внутрішніх справ;

2) наявності підстав для зобов`язання відповідача МВС України прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги, виходячи з розміру 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з проходженням служби в органах внутрішніх справ відповідно до ст.23 Закону України № 565-ХІІ від 20.12.1990р. «Про міліцію», а також п.9 вищевказаного Порядку № 850.

Як встановлено під час судового розгляду, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2021р. у справі № 380/10606/20 та на підставі поданих позивачем матеріалів, Ліквідаційна комісія ГУ МВС України у Львівській обл. згідно листа № 222/51/01-2021 від 05.08.2021р. склала та надіслала до МВС України разом з поданими позивачем матеріалами документи для призначення одноразової грошової допомоги пенсіонеру МВС України ОСОБА_1 (а.с.51).

27.08.2021р. Департамент фінансово-облікової політки МВС України листом повернув подані позивачем матеріали без прийняття рішення як такі, що не відповідають вимогам законодавства (а.с.11).

Згідно листа Департаменту фінансово-облікової політки МВС України № 39725/15-2021 від 27.08.2021р. підставами для повернення документів без прийняття рішення слугувало те, що медико-соціальна експертна комісія позивачу проведена з порушенням п.10 Положення про медико-соціальну експертизу, затв. постановою КМ України № 1317 від 03.12.2009р. «Питання медико-соціальної експертизи», відповідно до яких МСЕК колишнім працівникам міліції проводять комісії спеціалізованого профілю, до складу яких входять представники закладів охорони здоров`я МВС, поліклінікою ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» ОСОБА_1 для проходження МСЕК не скеровувався, при проведенні йому медико-соціальної експертизи представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучалися.

Також з дати первинного встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності до повторного огляду та встановлення згідно з рішенням МСЕК вищої групи пройшло більше двох років.

Колегія суддів наголошує, що вичерпний перелік підстав, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги, визначено у п.14 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затв постановою КМ України № 850 від 21.10.2015р.

З урахуванням викладеного, відповідачем МВС України в порушення п.9 Порядку № 850 не прийнято обґрунтованого рішення за результатами розгляду заяви позивача разом з висновком Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській обл.; матеріали про призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивачу не були розглянуті по суті відповідно до вказаного Порядку.

Прийняття рішення про призначення чи відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є виключною компетенцією МВС України, а не Департаменту фінансово-облікової політики МВС України чи іншого підрозділу МВС України, на яких покладено лише процедурний обов`язок по проведенню дій щодо оформлення відповідних документів для вирішення питання щодо виплати такої допомоги та реалізації рішення головного розпорядника коштів (МВС України) розпорядниками нижчої ланки.

Отже, заява (рапорт) ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у встановленому законодавством порядку не розглянута, що свідчить про порушення відповідачем МВС України прав позивача.

Зважаючи на встановлення судом порушеного права, застосовуючи механізм захисту порушеного права та його відновлення, оскільки відповідачем як суб`єктом владних повноважень не прийнято рішення по суті розгляду матеріалів щодо здійснення виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути матеріали про призначення одноразової грошової допомоги позивачу згідно поданої ним заяви (рапорта) від 30.06.2020р. та прийняти за результатами розгляду рішення в порядку, визначеному п.9 Порядку №850.

При цьому, при повторному розгляді матеріалів відповідачем в обов`язковому порядку повинні бути враховані висновки судового рішення, зокрема щодо підстав визнання протиправними дій МВС України щодо повернення без розгляду листом № 39725/15-2021 від 27.08.2021р. матеріалів про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 за його заявою (рапортом) від 30.06.2020р.

Окрім цього, за усталеною судовою практикою дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

При цьому, згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 13.02.2018р. у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018р. у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018р. у справі № 461/2579/17, від 20.03.2018р. у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018р. у справі № 569/16681/16-а, від 12.04.2018р. у справі № 826/8803/15, від 21.06.2018р. у справі № 274/1717/17, від 14.08.2018р. у справі № 820/5134/17, від 17.10.2019р. у справі № 826/521/16, від 30.03.2021р. у справі № 400/1825/20, від 14.09.2021р. у справі № 320/5007/20, від 27.09.2021р. у справі № 380/8727/20 та від 22.09.2022р. у справі № 380/12913/21, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених ст.2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У будь-якому випадку рішення, що приймається суб`єктом владних повноважень у межах його дискреційних повноважень є правомірним лише за умови, що воно відповідає всім критеріям, які визначені ч.2 ст.2 КАС України. Це, зокрема, означає, що такий суб`єкт може довести в адміністративному суді те, що його рішення прийнято обґрунтовано (з урахуванням усіх обставин, що мають значення), безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Суд також враховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10.09.2020р. у справі № 806/965/17 та від 27.09.2021р. у справі № 380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Згідно з ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування ч.4 ст.245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14.08.2018р. у справі № 820/5134/17, від 28.02.2020р. у справі № 806/3304/18, від 16.11.2020р. у справі № 640/5615/19, від 04.09.2021р. у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021р. у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19.

При цьому, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022р. у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Колегія суддів також звертає увагу, що Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003р. № 3-рп/2003 зазначив, що правосудця за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засада ефективності захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві знайшла своє безпосереднє закріплення у положеннях КАС України.

Зокрема, вимога ефективності міститься у таких нормах КАС України: частинах першій та другій статті 2 (завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень; у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, розсудливо); частині другій статті 5 (захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень); абзаці 2 частини другої статті 9 (суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень); частині четвертій статті 242 (судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень); частині четвертій статті 245 (у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд).

Важливим є те, що КАС України орієнтує відповідачів (суб`єктів владних повноважень) забезпечувати ефективний захист прав і свобод до моменту ініціювання особою судового провадження, так відповідно до ч.2 ст.17 КАС України особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову.

З цього слідує, що ефективно працююча система суб`єктів владних повноважень (головним чином, органів виконавчої гілки влади та органів місцевого самоврядування) є тим механізмом, який ефективно захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, що мінімізує можливість виникнення спорів у публічно-правовій сфері та, відповідно, робить непотрібним звернення до адміністративного суду; частина друга статті 2 КАС України орієнтує відповідачів (суб`єктів владних повноважень) забезпечувати ефективний захист та зобов`язує, у разі порушення таких прав, свобод чи інтересів, поновити їх до моменту ініціювання особою судового провадження.

При цьому адміністративний суд, зберігаючи самостійність і незалежність, діє не відособлено, а разом із законодавчою та виконавчою гілкою влади, які приймають власні рішення (обов`язкові до виконання), а також володіють гарантованою Конституцією України власною незалежністю та компетентністю.

Крім того важливо, що завданням суду у спорах, що виникають із публічно-правових відносин, в яких індивідуальне право особи (можливість реалізації майнових прав, зокрема права на соціальний захист, свобода використання власності у незаборонений спосіб, право на безперешкодну підприємницьку діяльність тощо) конкурує із суспільними (публічними) інтересами, є забезпечення необхідного балансу між суспільними (публічними) та приватними інтересами; ефективним може вважатися такий спосіб захисту порушеного права, при обранні якого обов`язково враховується суспільний (публічний) інтерес.

Отже, аналіз положень КАС України дає підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Вищезазначені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 18.10.2018р. у справах № 822/584/18, № 806/1316/18, від 23.11.2018р. у справі № 826/8844/16 та від 20.12.2018р. у справі №524/3878/16-а.

У постанові від 11.02.2020р. у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Як було зазначено вище, МВС України в порушення п.9 Порядку № 850 не прийнято будь-якого рішення за результатами розгляду заяви позивача разом з висновком Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській обл.; матеріали про призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивачу не були розглянуті по суті відповідно до вказаного Порядку, а були фактично повернуті без прийняття відповідачем обґрунтованого рішення.

За таких обставин та враховуючи положення Порядку № 850, розгляд заяви і доданих до неї документів, поданих працівником міліції для призначення і виплати одноразової грошової допомоги при інвалідності повинен закінчуватись прийняттям відповідного рішення (про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги). Проте, у даному випадку таке рішення відповідачем не приймалось (лист Департаменту фінансово-облікової політики МВС таким вважати не можна), що свідчить про недотримання ним встановленого законодавством порядку реалізації своїх повноважень.

Повернення ж документів за наслідками розгляду матеріалів щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, Порядком № 850 не передбачено, а тому повернення МВС України документів позивача до ГУ МВС України у Львівській обл. в особі Ліквідаційної комісії без прийняття рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги суперечить зазначеним вище нормам та може вважатися протиправною бездіяльністю.

Подібні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді. Зокрема у постановах від 03.04.2018р. у справі № 750/5581/17, від 22.05.2018р. у справі № 285/1538/17, від 16.03.2020р. у справі № 641/10426/16-а, від 30.06.2021р. у справі № 822/2942/17, від 23.09.2021р. у справі № 569/7875/17, від 23.09.2021р. у справі № 440/1389/19, від 15.12.2021р. у справі № 1840/2970/18 та від 06.07.2022р. у справі № 760/18634/16-а, Верховний Суд дійшов висновку, що МВС України, в порушення вимог пункту 9 Порядку № 850, за результатами розгляду матеріалів про призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІIІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходження служби в органах внутрішніх справ, конкретного рішення не прийняло, чим допустило протиправну бездіяльність. Разом з тим, враховуючи, що питання наявності чи відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги відповідачем, за результатом поданих документів не вирішено, оскільки документи повернуті, в межах розгляду цієї справи, судами безпідставно було покладено на МВС України обов`язок прийняти конкретне рішення про призначення одноразової грошової допомоги. Таким чином, визначення судом конкретного рішення, яке має бути прийнято суб`єктом владних повноважень за результатом розгляду заяви, за умови, що передбаченого законом рішення такий суб`єкт ще не приймав, є передчасним і не відповідає засадам і завданню адміністративного судочинства, яке полягає у здійснені судового контролю правомірності тих рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які ним прийняті, вчинені чи допущені.

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постановах від 18.03.2014р. у справі № 21-11а14 та від 22.04.2014р. у справі № 21-484а13 та зазначає, що належним способом захисту порушених прав позивача є покладення на уповноважений орган обов`язку повторно розглянути заяву особи та прийняти рішення згідно вимог законодавства.

Стосовно тверджень апелянта про неналежне його повідомлення про розгляд справи судом через відсутність офіційної електронної адреси колегія суддів враховує, що судом першої інстанції вживалися належні заходи для повідомлення відповідача і третьої особи про розгляд справи із скерування на їхні електронні адреси копій позовної заяви та інших процесуальних документів (а.с.40-46).

Також в силу імперативних приписів ч.6 ст.18 КАС України адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, судові експерти, державні органи та органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в добровільному порядку.

Оскільки відповідачем не вжито належних заходів для реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (поважні причини такого не наведені), тому доводи щодо неналежного інформування судом про розгляд справи не можуть слугувати достатньою і належною підставою для скасування судового рішення.

Окрім цього, відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Він не буде відповідальним за відкладення, викликані станом його здоров`я, оскільки вони пов`язані з форс-мажорними обставинами.

Інші висновки рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає підставними і обґрунтованими, оскільки такі відповідають вимогам законодавства, діючого на момент виникнення спірних відносин.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткову підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення, із вищевказаних мотивів.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі». Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії» і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003р. у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008р.) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Вичерпний перелік підстав для закриття апеляційного провадження передбачений ст.305 КАС України.

В поданому клопотання представником позивача не зазначено правових підстав для закриття апеляційного провадження.

Водночас, обставини добровільного вчинення відповідачем дій на виконання рішення суду до завершення апеляційного розгляду не визначений процесуальним законом як перешкода для розгляду поданої апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, колегія суддів не убачає правових підстав для закриття апеляційного провадження.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта МВС України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Окрім цього, ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.10.2022р. в частині зупинення дії рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.04.2022р. в адміністративній справі № 380/4732/22 належить визнати такою, що втратила чинність.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.ст.305, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання представника адвоката Мазченко Оксани Олексіївни, діючої на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , про закриття апеляційного провадження, - відмовити.

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.04.2022р. в адміністративній справі № 380/4732/22 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Міністерство внутрішніх справ України.

Визнати ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.10.2022р. в частині зупинення дії рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.04.2022р. в адміністративній справі № 380/4732/22 такою, що втратила чинність.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 02.12.2022р.