Справа № 755/8067/22
Суддя: Катющенко В. П.
Дата ухвалення: 2022-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 755/8067/22
Провадження №2-а/755/283/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" грудня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарі - Яхно П.А.

за участю: представника позивача - Калашник О.М.

представника відповідача - Дехтярова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області № 688 від 19.08.2022 про примусове повернення громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Білорусь, був вимушений покинути Білорусь в 2014 році через переслідування його по політичним мотивам. Починаючи з 2006 року, позивач є активним учасником молодіжних демократичних рухів, неодноразово піддався адміністративним арештам за участь у мирних протестах і політичним репресіям. У 2008 році був арештований разом з іншими учасниками протестної маніфестації в м. Мінську і в рамках голосного «Процесу 14-ти» був засуджений на 2 роки обмеження свободи за ст. 342 КК Республіки Білорусь за участь у мирній акції протесту підприємців, яка проходила в Мінську 10 січня 2008 року.

У 2009 році отримав статус «узника совести» міжнародної організації «Amnesty International»: ІНФОРМАЦІЯ_4/, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5

Незважаючи на офіційно зняту судимість, знаходився під постійним контролем і тиском органів державної влади та силових структур РБ, отримав також заборону на виїзд з РБ.

У серпні 2014 року ОСОБА_4 прийняв рішення покинути Республіку Білорусь і, скориставшись відсутністю кордону між РБ і РФ, через Брянську область в`їхав в Україну.

Переїзд в Україну був його свідомим вибором. Любов до української культури, історії, традицій, усвідомлення сучасних політичних тенденцій, глибока повага до українського народу і його національної самосвідомості, лягли в основі рішення будувати своє майбутнє в Україні.

Із серпня 2014 року і по теперішній час позивач ні разу не приїздив в Республіку Білорусь, боючись переслідувань через його політичні переконання.

У 2015 році став засновником ТОВ «Аврелій» і отримав ІНН та дозвіл на роботу в 2016 році. Підготував пакет документів для подачі на ВНЖ як директор свого підприємства в Києві. Однак, відповідальний відділ ДМС відмовляв. Виїхати до Білорусі щоб поновити строк подачі документів, не вбачалось можливим через політичні переслідування позивача в Білорусі.

Із самого початку війни Росії проти України, позивач підтримує Україну.

19.08.2022, повертаючись додому на таксі, орієнтовно о 4-5 годині ранку, на блокпосту №760 (біля ТЦ «Апрель») в рамках перевірки документів (пред`явив паспорт громадянина РБ) позивач був затриманий. Після чого був викликаний наряд поліції, який склав протокол про затримання та відвіз його у відділення поліції в Святошинському районі. Потім, о 10 годині ранку був відправлений у супроводженні співробітників поліції в Головне управління поліції в Святошинському районі за адресою: проспект Перемоги, 109, де був вилучений його мобільний телефон для перевірки (В Святошинському РОВД позивачу сказали приїхати забрати телефон 20 серпня вранці, но в той день його так і не віддали (ще не вернули після вивчення) - сказали приїхати в понеділок 22.08.2022 після обіду. Однак і в понеділок телефону не було на місці (зі слів фронт-офіса, ще не вернули з ГЛАВКА). Телефон віддали тільки 23.08.2022 в 12.30, в результаті перевірки нічого кримінального не виявлено).

В цей же день (19.08.2022) в супроводженні оперуповноваженого позивач був відправлений у відділення ДМС, за адресою: м. Київ, вул. Ольгинська, 3, де 19.08.2022 щодо позивача було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення: порушення правил перебування в Україні, а саме: проживання без документів на право проживання в Україні, а також винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення.

Позивач пояснював уповноваженим працівникам поважну причину, через яку позивач без документу, наголошував на переслідуваннях через політичні переконання у Білорусії, пояснив, що йому небезпечно в РБ, що він підтримує Україну у війні, проте, уповноваженим працівником відразу після складення протоколу за ч. 1 ст. 203 КУпАП, було складено рішення 19.08.2022 про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни. Відповідно до цього рішення позивач має покинути територію України до 29.08.2022. Оформляла протокол ОСОБА_5 . Паспорт у позивача вилучили працівник ДМС. Наразі паспорт знаходиться у відповідача.

Однак, такі дії та рішення, прийняті відповідачем не відповідають чинному законодавству України - країни, чиї закони він поважає.

Позивач підтримує Україну та йому небезпечно повертатися до РБ. Наскільки це законно в умовах воєнного стану в Україні примусово повертати до РБ громадян, які підтримують Україну? Бо в рішенні про примусове повернення указано «примусово повернути до країни походження...». Як можна на сьогодні виконати це рішення про примусове повернення та повернути позивача до РФ? Крім того, примітка до статті 203 КУпАп, що дія цієї статті не поширюється на випадки, коли іноземці чи особи без громадянства прибули до України з наміром отримати притулок чи бути визнаними біженцями. Заяву про вирішення питання про визнання позивача біженцем не може бути подано до міграційної служби, так як міграційна служба не приймає заяви про визнання осіб біженцем, не дивлячись на те, що Україна взяла на себе позитивні зобов`язання по виконанню Конвенції про статус біженців і не відмовлялась від них.

Щодо позивача взагалі не вивчено наявність обставин, передбачених п. 1.9. «Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», що затверджена спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України № 353/271/150 від 23 квітня 2012 року та статті 31 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту» щодо обставин, які забороняють примусове повернення.

Можливість скористатися правовою допомогою співробітниками міграційної служби йому роз`яснено не було. Які складалися щодо позивача документи, йому не було пояснено. Крім того, паспорт позивача забрали і не повернули.

Працівникам міграційної служби було відомо, що іншого документу, крім паспорту в нього не має, що у воєнний час без документів не можливо пересуватися, адже він навіть може не доїхати додому, бо його затримають знову без документів. Крім того, як можна виконати рішення про примусове повернення без паспорту? Законодавство України не передбачає можливості вилучення паспорту у іноземців при складені протоколу про адміністративне правопорушення або рішення про примусове повернення. Паспорт був у його дійсний. Жодних підстав для вилучення паспорту у працівників міграційної служби не було. Зважає, що Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області порушені його права людини, адже не може бути вилучено безпідставно паспорт громадянина. Він залишився без жодного документу у воєнний час.

Також вказує про наступні положення законодавства, які мають бути враховані під час розгляду даного позову.

Невідповідність рішення відповідача вимогам чинного законодавства України, а саме: ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 3 Міжнародної конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Інформація про країну походження є наступною: Особисті переслідування позивача підтверджуються наступним: (У 2009 році отримав статус «узника совести» міжнародної організації «Amnesty International»: ІНФОРМАЦІЯ_4/; ІНФОРМАЦІЯ_6: Світовий звіт 2021 - Білорусь, 13 січня 2021 року, доступно англійською мовою за посиланям ІНФОРМАЦІЯ_7»: заклики припинити насильство проти протестуючих у Білорусі зростають в ООН, коли розпочинається загальнонаціональний страйк 27 жовтня 2020 року, ІНФОРМАЦІЯ_8, 7 квітня 2021 року, доступно англійською мовою за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, оскаржуване рішення про примусове повернення позивача прийняте у порушення вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який регулює питання примусового повернення, і на виконання якого нібито прийнято оскаржуване рішення.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.09.2022 відкрито провадження у даній справі, справа призначена до судового розгляду на 04.10.2022 та роз`яснено відповідачу право подати письмовий відзив на позовну заяву з докази, якими вони обґрунтовуються не пізніше дати розгляду справи, а також, за клопотання позивача витребувано у відповідача докази.

04.10.2022 представником позивача, адвокатом Калашник О.М., подані клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. В той же час, такі клопотання подані з порушенням вимог ст. 195 КАС України (не за 5 днів до судового засідання, без доказів направлення такого клопотання іншим учасникам справи).

Судове засідання 04.10.2022 було відкладено на 13.10.2022 у зв`язку з перебуванням головуючого у нарадчій кімнаті.

13.10.2022 представником відповідача подана заява про долучення до матеріалів справи документів.

Судове засідання 13.10.2022 було відкладено на 09.11.2022 у зв`язку з неявкою позивача та його представника.

Судове засідання 09.11.2022 було відкладено на 25.11.2022 у зв`язку з неявкою учасників справи.

25.11.2022 до суду надійшло клопотання представника позивача, адвоката Калашник О.М., про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та клопотання про приєднання доказів.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.11.2022 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_6 - Калашник О.М. про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Судове засідання 25.11.2022 було відкладено на 02.12.2022 у зв`язку з неявкою учасників справи.

30.11.2022 до суду надійшло клопотання представника позивача, адвоката Калашник О.М., про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке задоволено ухвалою суду від 30.11.2022.

В судовому засіданні 02.12.2022 ухвалою, постановленою у відповідності до ч.7 ст. 243 КАС України, без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача, адвоката Калашник О.М., про зупинення провадження у даній справі, до розгляду Окружним адміністративним судом міста Києва справи №640/20475/22, про оскарження бездіяльності відповідача щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні 02.12.2022 частково задоволено клопотання представника відповідача Дехтярова В.В. про долучення письмових доказів, які витребовувались судом ухвалою від 21.09.2022 про відкриття провадження у справі.

Інших заяв, клопотань, заяв по суті справи, до суду не надійшло.

В судовому засіданні 02.12.2022 представник позивача, адвокат Калашник О.М., позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, з підстав викладених у позові. Додатково зазначила, що позивач є шукачем притулку, визнаний «узником совісті», переслідується в країні походження за свою політичну позицію. Позивач прибув до України у 2014 році, та у 2016 році звертався до органів ДМС з приводу отримання посвідки на тимчасове проживання, на підставі дозволу на працевлаштування іноземця, однак отримав усну відмову, яку не оскаржував та більше, до ухвалення оспорюваного рішення, до органів ДМС не звертався. Близьких родичів в Україні позивач не має, при цьому його батьки також вимушені були покинути територію Республіки Білорусь у зв`язку із переслідуванням. Протягом часу перебування позивача на території України, та після закінчення строку дії дозволу на працевлаштування, позивач працював онлайн фрілансером, редактором, перекладачем, здійснював журналістську діяльність, та відповідно за ці кошти жив. У період часу з 2008 по 2014 роки позивач мав заборону на виїзд з Республіки Білорусь, переслідувався за його політичні переконання. Під час ухвалення оспорюваного рішення, відповідач не надав позивачу можливості скористатися послугами перекладача та адвоката. В подальшому позивач подав до ДМС заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у прийняті якої відповідачем було відмовлено, усно, про що подано позов до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Позивач у судові засідання не з`явився, суд про причини не явки не повідомив.

Представник відповідача Дехтяров В.В. у судовому засіданні 02.12.2022 позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити. Пояснив, що позивач прибув на територію України у 2016 році, а не у 2014 як зазначає представник позивача, про що зазначено безпосередньо позивачем у письмових поясненнях до ДМС. Із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом 5 днів, як передбачено законодавством, не звертався. У 2015-2016 році позивач звертався до органів ДМС про отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні, однак йому було відмовлено у зв`язку з поданням неповного пакету документів. В подальшому позивач до органів ДМС не звертався, додаткових документів не подавав, а тому розумів своє нелегальне становище в України та його наслідки. Після затримання позивача органами поліції та доставки його до органів ДМС, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення міграційного законодавства та прийнято рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни. Позивач був достеменно обізнаний з правилами перебування іноземців на території України, останньому були роз`яснені його права, в послугах перекладача він не потребував, а також йому було роз`яснено порядок оскарження рішення. З приводу наявності переслідування позивача у Республіці Білорусь зазначив, що позивача було засуджено у 2008 році, будь-яких доказів переслідування або заборони виїзду з країни позивачем не надано, а видача позивачу у 2014 році паспорту громадянина Республіки Білорусь для виїзду за кордон спростовує такі твердження та свідчить про те, що позивач не втратив свої зв`язки із країною походження, яка на сьогоднішній день підтримує Російську Федерацію, як країну агресора по відношенню до України.

Таким чином, суд вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом установлено, що 19.08.2022 головним спеціалістом відділу протидії міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області ОСОБА_9., за погодженням з начальником управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Семиногом І., прийняте рішення, що затверджене заступником начальника Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Петровим Д, про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зі змісту вказаного рішення убачається, що 19.08.2022 співробітниками Святошинського УП ГУНП в м. Києві виявлено громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» а саме: проживання без документів на право проживання. У ході опитування громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній пояснив, що в Україну прибув 14.03.2016 через ПП «Могилів-Подільський» автомобільним транспортом. Починаючи з 2016 року іноземець здійснював трудову діяльність як «редактор» засобу масової інформації «Напалм ІНФО», займається безпосередньо факт - чекінгом. Проте відповідний дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, передбачений законодавством України, не оформлював. Зазначений іноземний громадянин мав можливість покинути територію України, проте після закінчення дозволеного терміну перебування не виїхав. Усвідомлював, що своїми діями умисно порушує законодавство України. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України працівниками ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області відносно громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 203 КУпАП (ПР МКМ № 011580 від 19.08.2022). Встановлені обставини, а саме: нелегальне становище громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідчать про те, що ним порушені вимоги ст. 4, 9, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (Закон № 3773-VI) нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно частини 3 статті 3 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Судом встановлено, що 19.08.2022 постановою заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області на ОСОБА_7 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн, за порушення ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: проживання без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Так, згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Станом на час розгляду даної справи сторона позивача доказів скасування вказаної постанови, суду не надала.

Крім того, ні позовна заява, ні пояснення представника позивача у судовому засіданні, не містять даних щодо неможливості звернення позивача до органів ДМС, до ухвалення оспорюваного рішення про примусове повернення до каїни походження або третьої країни, з оформленням документів на тимчасове проживання в Україні.

При цьому, у письмових поясненнях наданих позивачем 19.08.2022 головному спеціалісту відділу адміністративної діяльності управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісїї ОСОБА_9 , позивач зазначає, що в Україну прибув 14.03.2016 через ПП «Могилів-Подільський» автомобільним транспортом. Заїхав по паспорту серії МР3526961 терміном дії від 23.07.2014 до 23.07.2024. На території України до державної міграційної служби за проведенням будь-якої процедури оформлення документів на право проживання - звертався в 2015 році на підставі дозволу на працевлаштування, але не мав повного пакету документів, і йому відмовили в оформленні. Пізніше коли зібрав всі необхідні для подачі документи, в нього закінчились терміни законного перебування в Україні. Починаючи з 2016 року він здійснював трудову діяльність як «редактор» засобів масової інформації, проте відповідний дозвіл на застосування праці іноземців та осіб без громадянства передбачений законодавством України не продовжив з власних переконань. Зараз на волонтерській основі працює як редактор що допомагає освітлювати проблему війни в Україні, займається безпосередньо факт-чекінгом. Через власні переконання, після закінчення законного терміну перебування не виїхав і цим самим порушив вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Усвідомлював, що порушує чинне законодавство України. Проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на території України офіційно не працює, проживає за власні кошти. До компетентних органів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні не звертався. Власного житла не має. Претензій до співробітників міграційної служби не має. Українську мову розуміє, послуг перекладача не потребує.

Наведене свідчить, що позивач, порушуючи чинне законодавство України, розуміючи наслідки такого порушення, з особистих міркувань, у належний спосіб, не звернувся до органів ДМС з оформленням документів на право проживання в України.

Щодо твердження представника позивача про відсутність перекладача під час прийняття рішення про примусове повернення з України, суд виходить з такого.

Пунктом 2.5. Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23 квітня 2012 року № 353/271/150, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119 передбачено, що рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача та законного представника (на вимогу затриманого) під підпис та обліковується посадовою особою територіального органу, територіального підрозділу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у Журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 6). Рішення про примусове видворення виносить адміністративний суд у присутності затриманого. У разі відмови іноземця від підпису посадова особа робить запис про це в рішенні про примусове повернення, нижче ставляться підписи перекладача та законного представника (у разі їх наявності). У разі відсутності перекладача та законного представника такий запис робиться в присутності двох понятих (п.2.6.).

Позивач особисто отримав копії рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 19.08.2022 та зазначив, що не потребує перекладача.

Отже, позивачем порушено покладений на нього чинним законодавством України обов`язок дотримуватись вимог національного законодавства України.

Крім того, посилаючись на наявні в Республіці Білорусь обставини, що перешкоджають поверненню позивача до країни походження, сторона позивача не надала суду належних та достатніх доказів на підтвердження таких обставин щодо особи позивача. Витяги із інтернет сайтів, не свідчать про наявність таких перешкод та безпосереднього переслідування позивача за будь-якими його поглядами. Наявність вироку про кримінальну відповідальність позивача у 2008 році, з терміном покарання у вигляді 2 років обмеження волі без направлення у виправний заклад відкритого типу, не свідчить про наявність подальшого його переслідування після відбуття покарання. Інших, належних та допустимих доказів наявності переслідування позивача з мотивів його політичної позиції, суду не надано.

Також, суд не приймає до уваги посилання представника позивача, як на підставу для скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивача, на ту обставину, що позивач 02.11.2022 звернувся до УВКБ ООН з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки таке звернення було після прийняття оспорюваного позивачем рішення. Також, щодо оскарження до суду позивачем дій відповідача в частині відмови у прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то останні не можуть бути предметом дослідження в межах розгляду даної справи та не можуть враховуватись судом вирішуючи питання про правомірність прийняття відповідачем рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, оскільки таке звернення позивача відбулося після прийняття оспорюваного рішення. Крім того, суд звертає увагу сторони позивача, що за наявності обґрунтованих підстав вважати можливість переслідування позивача у країні походження, останній не позбавлений можливості виїхати або бути примусово повернутий до третьої країни.

Аналізуючи усі вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем під час прийняття оспорюваного рішення дотримано вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», з`ясовано усі дійсні обставини, наведено належні обґрунтування під час прийняття рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, а позивачем свідомо допущено порушення чинного законодавства України, оскільки позивач не звернувся до органів ДМС з оформленням документів на право проживання в України, офіційно в України не працевлаштований, будь-яких доказів наявності соціальних зв`язків на території України, доказів його професійної, публічної, політичної, волонтерської діяльності на території України, а також доказів які б свідчили про наявність обставин які перешкоджають поверненню позивача до країни походження або третю країну, суду не надав.

На підставі наведеного, суд вважає, що позов громадянина Республіки Білорусії ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 4, 9, 15, 23, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 2, 5, 6-11, 13-15, 72-79, 90, 139, 241-246, 268-271, 288 Кодексу адміністративного судочинства України, суд - У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а в разі його оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Суддя: