Справа № 640/15737/22
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2022-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2022 року м. Київ № 640/15737/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа, Пенсійного фонду України яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Пенсійного фонду України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Пенсійного фонду України від 28.12.2021 №322-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 до штату працівників на посаді першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві;

- допустити рішення про поновлення на роботі до негайного виконання.

Мотивуючи позовні вимоги представник позивача вказує, що відповідачем порушено процедуру звільнення, а саме стверджує про відсутність підстав для скорочення ОСОБА_1 , порушення вимог статті 87 Закону України «Про державну службу», статей 49-2, 119, 252 Кодексу законів про працю України, статті 41 Закону України «Про професійні спілки,їх права та гарантії діяльності».

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, де останній стверджує про правомірність прийнятого наказу та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. У відзиві на позовну заяву представник ПФУ стверджує про дотримання процедури звільнення позивача, а саме належного попередження останньої про звільнення, пропонування вакантних посад уповноваженою на те особою. При цьому представник відповідача наголошує, що до спірних правовідносин має бути застосовано положення Закону України «Про державну службу», у редакції чинній станом на час попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення, зазначає про відсутність підстав для застосування положень Кодексу законів про працю України. Окрім цього, представник відповідача вказує, що приймаючи спірний наказ ним не порушено вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.10.2021 у справі №640/25471/21, а оцінці в межах спірних правовідносин не підлягають обставини доцільності/недоцільності скорочення штату працівників, тобто внесення змін до штатного розпису ГУ ПФУ в м. Києві.

У свою чергу представником позивача подано відповідь на відзив, де останній наполягає на протиправності оскаржуваного наказу. Представник ОСОБА_1 зазначає, що внаслідок вжитих відповідачем заходів в частині зміни структури та штатного розпису Головного управління звільнено лише позивача. Також представник позивача наполягає на тому, що пропонування вакантних посад здійснено неуповноваженою на те особою, у 30-денний строк відповідач не прийняв рішення про звільнення позивача на підставі попередження про звільнення від 16.02.2021, що вказує на продовження трудових відносин та, на переконання останнього, звільняючи позивача вже 28.12.2021 ПФУ мав застосовувати положення Закону України «Про держану службу» в іншій редакції, з урахуванням положень Кодексу законів про працю України. Водночас, представник позивача наголошує, що звільнення останньої відбулося із порушенням вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.10.2021 у справі №640/25471/21.

Від представника третьої особи надійшли письмові пояснення, де останній заперечує проти позовних вимог та стверджує про законність звільнення позивача із займаної посади, наводячи при цьому аналогічні твердження, що представник відповідача у відзиві на позовну заяву. При цьому у письмових поясненнях представник ГУ ПФУ в м. Києві також просить суд продовжити строк для надання пояснень. З приводу наведеного суд вважає, що третьою особою строк на подання письмових пояснень не пропущений, адже останні скеровані засобами поштового зв`язку 28.11.2022.

Справа вирішується на підставі наявних в ній матеріалів.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до пункту 10 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято наказ №911 від 12.10.2020 «Про введення в дію змін до штатного розпису Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві», яким введено в дію з 12.10.2020 зміни до штатного розпису Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зі штатною чисельністю 1264 штатних одиниць та у зв`язку із введенням в дію змін до штатного розпису управлінню по роботі з персоналом ( ОСОБА_2 ) провести відповідну роботу, згідно із чинним законодавством.

01.02.2021 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві скеровано до Пенсійного фонду України лист №2600-01-5/13811, яким, з метою покращення роботи Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, надано на затвердження проект структури Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 11.02.2021 №97 «Про введення в дію структури та змін до штатного розпису Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві» введено новий штатний розпис Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - Наказ №97).

На підставі Наказу №97, керуючись статтею 87 Закону України «Про державну службу» та відповідно до наказу Пенсійного фонду України від 15.02.2021 №16 «Про деякі питання делегування повноважень з питань управління персоналом» Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято наказ від 15.02.2021 №104-а «Про попередження про звільнення першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_1», яким наказано ОСОБА_1 , першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві попередити про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» та наказано управлінню по роботі з персоналом ( ОСОБА_2 ) забезпечити ознайомлення ОСОБА_1 з цим наказом та надати перелік вакантних посад державної служби (далі - Наказ №104-а).

Також на виконання Наказу №104-а ГУ ПФУ в м. Києві складено попередження першому заступнику начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_1, яким попереджено про наступне звільнення та в порядку частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» запропоновано вакантні посади (далі - попередження).

Судом встановлено, що із Наказом №104-а та попередженням позивач ознайомлена 16.02.2021 та останньою виявлено незгоду з пропозицією про переведення на запропоновану посаду.

24.11.2021 листом №2800-0901-9/57817 Головою Правління Пенсійного фонду України складено пропозицію першому заступнику начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_1 рівнозначних вакантних посад станом на 24.11.2021.

Листом від 13.12.2021 №2600-08-8/200076 ГУ ПФУ в м. Києві просило Голову первинної профспілкової організації працівників Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві відповідно до статті 43 Кодексу законів про працю України дату згоди на звільнення першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_1 .

Листом від 24.12.2021 №16 Первинна профспілкова організація працівників Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомила про прийняття рішення (протокол №21 від 23.12.2021) лист від 13.12.2021 №2600-08-8/200076 без розгляду по суті.

В подальшому, 28.12.2021 Пенсійним фондом України прийнято наказ №322-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким наказано звільнити ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - оскаржуваний та/або спірний наказ, Наказ №322-о).

Наказом №1264-о від 28.12.2021 «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 28.12.2021 №322-о «Про звільнення ОСОБА_1 » оголошено наказ Пенсійного фонду України від 28.12.2021 №322-о про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у зв`язку зі скороченням посади державної служби 28.12.2021.

Наказом №1289-о від 30.12.2021 «Про внесення змін до наказу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 28.12.2021 №1264-о «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 28.12.2021 №322-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким наказано внести зміни до вказаних наказів, зокрема вказано, що датою звільнення вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Згідно із частиною 1 статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 889-VIII державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів: 1) верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави; 2) законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 3) професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону; 4) патріотизму - відданість та вірне служіння Українському народові; 5) доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень; 6) ефективності - раціональне і результативне використання ресурсів для досягнення цілей державної політики; 7) забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження; 8) політичної неупередженості - недопущення впливу політичних поглядів на дії та рішення державного службовця, а також утримання від демонстрації свого ставлення до політичних партій, демонстрації власних політичних поглядів під час виконання посадових обов`язків; 9) прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України; 10) стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

У той же час статтею 5 Закону № 889-VIII регламентовано, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Особливості правового регулювання державної служби в системі правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 7 Закону № 889-VIII державний службовець має право на оскарження в установленому законом порядку рішень про накладення дисциплінарного стягнення, звільнення з посади державної служби, а також висновку, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання його службової діяльності.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати. Вихідна допомога державному службовцю, який звільняється на підставі пункту 7 частини першої цієї статті, виплачується одноразово за його бажанням. Вихідна допомога державному службовцю, який звільняється на підставі пункту 7 частини першої цієї статті, виплачується одноразово за його бажанням у разі досягнення 65-річного віку або припинення державної служби при її продовженні згідно з частиною четвертою цієї статті (ч. 3 ст. 83 Закону № 889-VIII).

Положеннями статті 87 Закону № 889-VIII встановлено порядок припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Так, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, серед іншого скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

У такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні проводяться протягом семи днів з дня звільнення.

Аналізуючи вказані положення Закону № 889-VIII, у редакції чинній станом на час прийняття наказу від 15.02.2021 №104-а «Про попередження про звільнення першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_1», судом встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Тобто, положеннями частини 3 статті 87 Закону № 889-VIII, у редакції Закону №117-IX від 19.09.2019 не встановлено обов`язку щодо пропонування державному службовцю будь-якої вакантної посади державної служби у тому самому державному органі (за наявності) у разі його звільнення згідно із пунктом 1 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII.

Суд вказує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

З метою визначення норм права, які на момент виникнення спірних правовідносин підлягали застосуванню до процедури звільнення державних службовців у зв`язку з реорганізацією державного органу, слід провести ретроспективний та системний аналіз відповідних положень Закону № 889-VIII у взаємозв`язку з нормами КЗпП України.

У первинній редакції, чинній до 25 вересня 2019 року, пункт 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII передбачав, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

При цьому, частиною 3 статті 87 Закону № 889-VIII у її первинній редакції було унормовано, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (абзац перший). Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абзац другий).

25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України від 19.09.2019 № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (далі - Закон №117-IX), який мав на меті спрощення порядку прийняття на державну службу та розширення підстав її припинення з метою швидкого та ефективного перезавантаження державної влади в Україні.

Внаслідок цих законодавчих змін у частині 1 статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції підпункту 53 пункту 6 розділу I Закону № 117-ІХ) виокремлені дві підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);

- ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).

Законом № 117-ІХ були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

Цим же Законом № 117-ІХ стаття 40 КЗпП України доповнена частиною 5 такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

За змістом частини 5 статті 22 і пункту 2 частини 1 статті 41 Закону №889-VІІІ (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX), у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

02.02.2020 набрав чинності Закон України від 12.12.2019 № 378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» (далі - Закон № 378-IX), пунктом 2 розділу І якого стаття 49-2 КЗпП України після частини п`ятої доповнена новою частиною такого змісту: «Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону № 889-VIII, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень».

У зв`язку з цим частину шосту вважати частиною сьомою.

13.02.2020 набрав чинності Закон України від 14.01.2020 № 440-IX «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» (далі - № 440-IX), підпунктом «в» пункту 106 розділу І якого частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення». У зв`язку з цим абзаци перший - третій вважати відповідно абзацами другим - четвертим.

Вищенаведені норми були чинними на момент їх застосування до спірних правовідносин та неконституційними не визнавалися.

Унесення таких послідовних змін до Закону № 889-VIII та КЗпП України, якими законодавець визначав особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю, свідчить про намір законодавця обмежити дію законодавства про працю на державну службу та максимально спростити порядок звільнення державних службовців з метою швидкого та ефективного перезавантаження влади в Україні задля вирішення питання відновлення суспільної довіри до державної влади.

У постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20 суд вказав, що вжите у частині 3 статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, вирішальним для правильного вирішення цього спору є момент виникнення спірних правовідносин, враховуючи неодноразове внесення змін до Закону № 889-VIII.

Верховний Суд, зокрема у постановах від 16.02.2022 у справах №380/3389/20, №380/3435/20, №380/3654/20 наголосив, що правовідносини щодо звільнення між роботодавцем та працівником, зокрема, у разі реорганізації підприємства виникають не з дати початку реорганізації, а з дати попередження працівника про зміну в майбутньому його становища, тобто можливого звільнення.

Суд вказує, що з попередженням про наступне вивільнення із займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VІІІ позивач ознайомилась 16.02.2021.

Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне звільнення була врегульована Законом № 889-VІІІ (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законами № 117-IX та № 440-IX).

Варто наголосити, що Верховним Судом вже неодноразово, зокрема у постановах від 28.07.2021 у справі №640/11024/20, від 08.12.2021 у справі №380/3646/20, від 23.12.2021 у справі №380/3551/20, від 16.02.2022 у справі №380/3389/20, від 16.02.2022 у справі №380/3435/20, від 16.02.2022 у справі №380/3654/20, від 16.02.2022 у справі №380/4357/20, від 22.02.2022 у справі №380/3547/20, від 09.06.2022 у справі №380/3833/20, від 09.06.2022 у справі №380/3269/20, від 07.07.2022 у справі №380/3754/20, досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини 1статті 87 Закону № 889-VІІІ (у редакції Закону № 117-IX) у сукупності з положеннями частини 3 статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 440-IX). У наведених постановах Верховний Суд підкреслив, що вжите у частині 3 статті 87 Закону №889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Суд вказує, що в межах спірних правовідносин не вбачає підстави для застосування положень КЗпП України, оскільки це питання було врегульовано законодавцем, який вніс зміни до Закону № 889-VІІІ шляхом виключення з попередньої редакції речення, яке означало наявність обов`язку суб`єкта призначення виконати такий обов`язок.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2022 у справі №380/3613/20.

Зважаючи на наведене суд вважає помилковими доводи позивача щодо застосування положень Закону № 889-VІІІ, у редакції чинній станом на час прийняття оскаржуваного наказу та, як наслідок твердження щодо наявного у відповідача обов`язку запропонувати їй іншу, рівнозначну посаду державної служби.

Проте, судом встановлено що позивача попереджено про майбутнє звільнення наказом від 15.02.2021 №104-а «Про попередження про звільнення першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_1 » і надано попередження про майбутнє звільнення із зазначенням вакантних посад. Із такими документами позивач ознайомлена 16.02.2021, у тому числі шляхом виявлення незгоди із запропонованими посадами.

Разом з цим, зі змісту листа від 16.03.2021 №2800-0901-8/12327 Управління по роботі з персоналом Пенсійного фонду України судом встановлено, що станом на 15.02.2021 в територіальних органах Фонду були наявні вакантні посади, які є рівнозначними посаді першого заступника начальника Головного управління, а саме заступник начальника Головних управлінь Фонду у Вінницькій, в Донецькій, в Тернопільській, в Миколаївській, в Херсонській областях та посада заступника начальника головного управління - начальника управління інформаційних систем та електронних реєстрі Головного управління Фонду у Львівській області.

Досліджуючи наявне в матеріалах справи попередження першому заступнику начальника ГУ ПФУ в м. Києві ОСОБА_1 судом встановлено, що посади, які перелічені у листі від 16.03.2021 №2800-0901-8/12327 Управління по роботі з персоналом Пенсійного фонду України позивачу не пропонувались.

Суд вказує, що заперечуючи щодо задоволення позовних вимог відповідачем не наведено жодного обґрунтування щодо підстав не пропонування позивачу при вивільненні рівнозначних посад, а обмеження пропозиції виключно вакантних посад у кількості 38 посад.

На переконання суду, реалізація суб`єктом призначення вільного розсуду в частині пропонування державну службовцю вакантних посад не може здійснюватися шляхом пропонування ним, за його розсудом, не всіх вакантних посад (певних посад). Тобто, за висновком суду, у разі реалізації суб`єктом повноважень свого вільного розсуду щодо пропонування державному службовцю вакантних посад, у разі його звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VІІІ, останній має запропонувати усі вакантні посади, наявні у відповідних органах, у тому числі територіальних. В іншому ж випадку вибіркове пропонування вакантних посад державному службовцю матиме наслідком порушення статті 21 Конституції України, згідно із якої усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Суд вважає за необхідне підкреслити, що відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України.

Отже, суд резюмує, що не пропонування суб`єктом призначення позивачу усіх наявних вакантних посад, у тому числі рівнозначних не може трактуватися як дотримання останнім вимог Закону № 889-VІІІ, у взаємозв`язку із положеннями Конституції України, що у свою чергу свідчить про обмеження права позивача на доступ до державної служби.

Також при вирішенні спору по суті суд враховує, що згідно із статтею 42 КЗпП України, у редакції чинній станом на час попередження позивача про звільнення (15.02.2021) встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до частини 2 статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною 6 статті 49-2 КЗпП України регламентовано, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Згідно із частиною 3 статті 5 Закону № 889-VІІІ дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Суд вказує, що положеннями Закону № 889-VІІІ не врегульовано питання щодо врахування при вивільненні працівників переважного права на залишення на роботі, а відтак в цій частині, враховуючи положення частини 3 статті 5 Закону № 889-VІІІ підлягають до застосування приписи статті 42, частини 2 статті 49-2 КЗпП України.

Відповідно до проекту структури Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, яка в подальшому введена в дію наказом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 11.02.2021 №97 «Про введення в дію структури та змін до штатного розпису Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві» скорочено 1 посаду заступника начальника Головного управлінні та залишено 3 штатні одиниці.

Досліджуючи матеріали справи суд акцентує увагу на тому, що відповідачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження виконання вимог статті 42, частини 2 статті 49-2 КЗпП України. При цьому, суд наголошує, що позивач згідно із довідкою до акту огляду МСЕК серія 10 ААА №769765 від 11.01.2012 є особою, яка має переважне право на залишення на роботі.

Суд підкреслює, що жодного обґрунтування щодо вказаних вище обставин відзив представника відповідача також не містить.

Також суд додаткового вважає за необхідне наголосити, що за правилами частини 6 статті 6 статті 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону № 889-VІІІ здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей, зокрема не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Суд відмічає, що в ході розгляду справи відповідачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження виконання ним абзацу 3 частини 6 статті 49-2 КЗпП України.

Враховуючи наведене суд формує висновок про порушення відповідачем положень статті 42, частини 2 статті 49-2 КЗпП України, що також вказує про порушення прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 щодо наявності переважного права на залишення на роботі при її попереджені про звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VІІІ.

У той же час, під час розгляду справи судом встановлено, що Головою правління Пенсійного фонду України листом від 24.11.2021 №2800-0901-9/58717 запропоновано позивачу рівнозначні вакантні посади в органах пенсійного фонду (далі - пропозиція).

Суд зазначає, що ані положеннями Закону № 889-VІІІ, ані положеннями КЗпП України не передбачено повторної пропозиції суб`єктом призначення рівнозначних вакантних місць.

Варто наголосити, що вказана пропозиція була здійснена відповідачем на підставі частини 3 статті 87 Закону № 889-VІІІ в іншій редакції, аніж та, що діяла станом на час попередження позивача про майбутнє звільнення.

На переконання суду при формуванні пропозиції щодо вакантних місць відповідач не мав права керуватися наказом №104-о, адже ним уже було реалізовано повноваження (вільний розсуд) щодо пропозиції ОСОБА_1 вакантних місць.

Суд наголошує, що в даному випадку має місце фактично 2 процедури щодо звільнення позивача на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VІІІ, у відмінних редакціях закону, а саме.

В першому випадку відповідачем прийнято наказ №104-о та складено попередження про майбутнє звільнення із порушенням чинного законодавства, застосовуючи при цьому положення частини 3 статті 87 Закону № 889-VІІІ, у редакції чинній станом на 16.02.2021

В другому випадку відповідачем складено пропозицію про вакантні рівнозначні посади, застосовуючи положення частини 3 статті 87 Закону № 889-VІІІ, у редакції чинній станом на 24.11.2021, яка вже встановлювала, що одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, попередження про звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VІІІ видано не було. Більше того, положення частини 3 статті 87 Закону № 889-VІІІ, у редакції чинній станом на 24.11.2021 вже не містило право суб`єкта призначення на не застосування положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Отже, за висновком суду лист від 24.11.2021 №2800-0901-9/58717 (пропозиція щодо вакантних рівнозначних посад) не можливо ототожнювати з процедурою вивільнення позивача, яка була розпочата на підставі наказу №104-о, а наявність таких пропозицій, за відсутності нового попередження про майбутнє звільнення на підставі положень Закону №889-VІІІ, у редакції чинній станом на 24.11.2021 не може та не вказує на правомірність оскаржуваного наказу.

В даному випадку суд наголошує, що позивача попереджено про наступне звільнення 16.02.2021, наказ №322-о «Про звільнення ОСОБА_1 » прийнято 28.12.2021, тобто після спливу 9 місяців з дня попередження про звільнення, що також вказує на порушення строків прийняття останнього, визначених частиною 3 статті 87 Закону № 889-VІІІ, у редакції станом на 16.02.2021.

У той же час при вирішенні спору по суті суд враховує, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.10.2021 №640/25471/21 заборонено Пенсійному фонду України вчиняти дії щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в порушення частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» без попередження про звільнення та запропонування рівнозначної посади до набрання рішенням у справі законної сили.

Посилання позивача на вказану ухвалу судом враховуються, проте останні не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення позовних вимог, оскільки вказана ухвала суду прийнята з урахуванням положень частини 3 статті 87 Закону № 889-VІІІ, у редакції від 23.02.2021, яку в межах спірних правовідносин у справі № 640/15737/22 суд не застосовує.

Надаючи ж оцінку твердженням позивача щодо попередження про її звільнення неуповноваженою на те особою варто відмітити наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1041 затверджено Порядок делегування окремих повноважень керівника державної служби в центральному органі виконавчої влади (далі - Порядок №1041), який визначає процедуру делегування окремих повноважень керівника державної служби в центральному органі виконавчої влади (далі - керівник державної служби) з питань управління персоналом, визначених частиною другою статті 17 Закону України "Про державну службу", керівникам самостійних структурних підрозділів апарату та територіальних органів чи відокремлених підрозділів центрального органу виконавчої влади.

Відповідно до пункту 3 Порядку №1041 обсяг делегованих повноважень визначається наказом/ розпорядженням керівника державної служби.

До окремих повноважень керівника державної служби, які можуть бути делеговані, належать, зокрема попередження державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В", про звільнення та повідомлення таким державним службовцям про зміну істотних умов державної служби.

Згідно із підпунктом 7 пункту 11 Положення про Пенсійний фонд України, затверджений Постановою Кабінету міністрів України від 23.07.2014 №280 затверджено Положення про Пенсійний фонд України (далі - Положення №280) Голова правління Пенсійного фонду України призначає на посади та звільняє з посад за погодженням з Міністром соціальної політики керівників та заступників керівників територіальних органів Пенсійного фонду України відповідно до законодавства про державну службу.

Судом встановлено, що наказом від 15.02.2021 №16 «Про деякі питання делегування поновлень з питань управління персоналом» наказано делегувати повноваження керівника державної служби з питань управління персоналом щодо попередження про звільнення та повідомлення про зміну істотних умов державної служби державним службовцям, які займають посади заступників начальників головних управлінь Пенсійного фонду України в областях та м. Києві, посадовим особам, серед іншого ОСОБА_3 .

З матеріалів справи слідує, що як наказ №164-о, так і попередження позивача про майбутнє звільнення підписано ОСОБА_3 . Суд наголошує, що не відображення у наказі від 15.02.2021 №16 «Про деякі питання делегування поновлень з питань управління персоналом» обставин делегування повноважень в частині надання пропозицій державному службовцю вакантних посад не вказує на те, що такі пропозиції були надані не уповноваженою на те особою.

Суд вкотре наголошує, що станом на час попередження позивача про звільнення обов`язок суб`єкта запропонувати державну службовцю вакантні посади був відсутнім. Натомість в межах даної справи уповноваженою на те особою було підписано попередження про майбутнє звільнення ОСОБА_1 із використанням нею власного розсуду щодо пропонування позивачці вільних вакантних посад.

Таким чином, на переконання суду, твердження позивача в цій частині не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення позовних вимог.

Також при вирішенні спору по суті суд відхиляє посилання ОСОБА_1 на порушення відповідачем вимог статті 252 КЗпП України та статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки як вже було неодноразово вказано частиною 3 статті 87 Закону № 889-VІІІ, у редакції, яка підлягає до застосування в межах спірних правовідносин встановлено, що не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Поряд з цим, надаючи оцінку посиланням позивача на порушення відповідачем статті 119 КЗпП України, суд відмітить наступне.

Відповідно до статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а в частині збереження місця роботи, посади - також на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.

В матеріалах справи наявний контракт добровольця територіальної оборони, укладений між ОСОБА_1 та командиром добровольчого формування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » територіальної громади №15 ОСОБА_4 від 25.03.2022 (далі - контакт).

Суд відмічає, що контракт укладений позивачем 25.03.2022, у той час коли наказ про її звільнення прийнято 28.12.2021. Зміна дати із якої ОСОБА_1 звільнена із займаної посади у зв`язку із перебуванням останньої на лікарняному не нівелює дату прийняття наказу про звільнення.

Отже, приймаючи до уваги те, що станом на час прийняття оскаржуваного наказу обставини передбачені статтею 119 КЗпП України були відсутні, стверджувати про їх порушення відповідачем не вбачається за можливе.

Водночас суд залишає поза увагою всі твердження ОСОБА_1 в частині формування ГУ ПФУ в м. Києві штатного розпису, штучне скорочення посади тощо, адже роботодавець наділений правом самостійно визначати чисельність працівників і штатний розпис не потребує додаткового доведення, і судові органи не можуть вимагати обґрунтування доцільності скорочення чисельності або штату та саме в рамках розгляду спору про поновлення на роботі й вирішується питання про правомірність звільнення з роботи, тому до повноважень суду входить перевірка правильності проведення та дотримання роботодавцем процедури звільнення, у тому числі за скороченням, конкретного працівника.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.03.2019 у справі № 755/3495/16-ц, провадження № 61-1350св17, від 22.01.2022 у справі № 451/706/18, провадження № 61-17296св19.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 753/9240/18, провадження № 61-16204св20.

Отже беручи до уваги наведене суд вважає, що в ході розгляду справи обґрунтування ОСОБА_1 позовних вимог знайшли своє підтвердження частково. Разом з цим, вказані судом вище порушення є самостійними та достатніми для формування висновку про порушення відповідачем процедури звільнення позивача та, як наслідок, обмеження її права на доступ до публічної служби.

Інші доводи та заперечення сторін не спростовують вище встановленого судом та не мають визначального характеру для вирішення спору по суті.

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Підсумовуючи вищевикладене, повно та всебічно проаналізувавши матеріали адміністративної справи суд дійшов до висновку про невідповідність спірного рішення критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, а відтак наявні підстави для скасування останнього.

Частиною 1 статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зважаючи на те, що в ході розгляду справи встановлено протиправність спірного наказу, суд вважає, що позовні вимоги про поновлення позивача на займаній посаді, а саме на посаді першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві підлягають до задоволення.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому рішення суду в частині поновлення позивача на посаді першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві слід звернути до негайного виконання.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 255 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Пенсійного фонду України (01014, м. Київ, вул. Бастіонна, б. 9, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Пенсійного фонду України від 28.12.2021 №322-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві датою, із якої остання була звільна із займаної посади.

4. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві датою, із якої остання була звільнена із займаної посади.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева