Справа № 640/36523/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - Відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про стягнення з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму середнього грошового забезпечення за час затримки сплати належних ОСОБА_1 сум по день фактичного розрахунку із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, в розмірі 423 148,40 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.09.2022 позов задоволено частково - стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму середнього грошового забезпечення за час затримки сплати належних ОСОБА_1 сум по день фактичного розрахунку із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, в розмірі 32594,96 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки повний розрахунок з Позивачем при звільненні проведено Відповідачем із затримкою у 611 календарних днів, то вимоги останнього про стягнення середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні є обґрунтованими, однак його розмір має бути зменшений з 423 148,40 грн до 32 594,96 грн, що відповідає принципу співмірності, розумності та пропорційності.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині відмови у задоволенні позовних вимог у розмірі понад 32 594,96 грн та ухвалити нове у відповідній частині, задовольнивши позовні вимоги повністю. В обгрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було надано оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам, безпідставно враховано недостатнє фінансування Відповідача як підставу для зменшення розміру компенсації, а також залишено поза увагою те, що розмір недоплаченої суми становить 100%.

Крім того, не погоджуючись із згаданим рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове із зазначенням в резолютивній частині щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 суми середнього грошового забезпечення за час затримки сплати належних Позивачу сум по день фактичного розрахунку без компенсації сум податку з доходів фізичних осіб.

Свою позицію обґрунтовує тим, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця, право на яке не виникає у військовослужбовця під час проходження військової служби та не входить до структури грошового забезпечення, а відтак при його виплаті підлягають утриманню суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2022 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, які надійшли 09.11.2022.

У відзиві на апеляційну скаргу Відповідача Позивач просить залишити її без задоволення та задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 . В обгрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, із змісту апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 чітко вбачається, що остання визнає у повному обсязі вимоги ОСОБА_1 в частині, що стосуються стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, по-друге, Відповідачем не вказано на неправильність застосування судом матеріального чи процесуального права у цій частині.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в/ч НОМЕР_1 просить скасувати частково рішення суду першої інстанції та ухвалити нове в частині нарахування та виплати на користь Позивача суми середнього грошового забезпечення за час затримки сплати належних сум по день фактичного розрахунку у розмірі 32 594,96 грн, але без компенсації сум податку з доходів фізичних осіб. Свою позицію обґрунтовує тим, що Позивачем не надано жодного доказу чи пояснення щодо тривалого незвернення до Відповідача чи суду з вимогою щодо сплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, що вказує на свідоме затягування останнім вирішення спірного питання з метою збільшення суми середнього заробітку. Не надано будь-яких доказів ОСОБА_1 й щодо понесення ним збитків чи втрат. Наголошує на безпідставності посилання Позивача на приписи ч. 3 ст. 89 ЦПК України, неподання Відповідачем відзиву на позов у межах справи №640/19631/20, та постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №620/4218/18, яке є нерелевантною до спірних правовідносин. Указує на правильності позиції суду щодо неспівмірності суми грошової компенсації до суми несвоєчасно виплачених коштів та необхідності її зменшення. У свою чергу підкреслює, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця, право на яке не виникає у військовослужбовця під час проходження військової служби та не входить до структури грошового забезпечення, а відтак при його виплаті підлягають утриманню суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Позивача підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга Відповідача - частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні, виходячи з такого.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи і не заперечуються учасниками справи, ОСОБА_1 проходив військову службу з 22.10.2002 по 13.10.2003, з 04.05.2004 по 15.01.2007 та з 11.09.2007 по 28.05.2019 у Збройних Силах України, органах внутрішніх справ, внутрішніх військах МВС України та Національній гвардії України (а.с. 10).

Позивач звільнений у відставку відповідно до пп. «б» (за станом здоров`я) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» наказом командувача Національної гвардії України від 11.05.2019 №73 о/с, виключений із списків особового складу в/ч НОМЕР_1 з 28.05.2019 наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 28.05.2019 №117.

Згідно довідки в/ч НОМЕР_1 від 18.06.2020 №60/22-515 під час проходження військової служби за контрактом у в/ч НОМЕР_1 у 2015-2019 роках ОСОБА_1 додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів, передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не надавалася (а.с. 11).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2021 у справі № 640/19631/20 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 :

- визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.05.2019;

- зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.05.2019.

Указане судове рішення набрало законної сили 01.11.2021.

У цьому рішенні суду також зазначено, що станом на час звернення позивача до адміністративного суду із цим позовом та станом на час прийняття рішення суду із позивачем ще не проведено кінцевого розрахунку, тобто, не виплачено грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Таким чином, період протиправної бездіяльності відповідача ще триває, а початком обрахунку строку звернення до адміністративного суду із вимогою про стягнення середнього грошового забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні, буде вважатись день фактичного кінцевого розрахунку, тобто день виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

З врахуванням наведених норм законодавства та фактичних обставин справи, суд прийшов до висновку, що вимога нарахувати та виплатити суму середнього грошового забезпечення за час затримки сплати належних позивачу сум по день фактичного розрахунку із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб є передчасною, а тому задоволенню не підлягає.

Матеріали справи свідчать, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2021 у справі № 640/19631/20 відповідно до платіжного доручення № 3118 від 08.11.2021 в/ч НОМЕР_1 09.11.2021 було нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 32 594,96 грн (а.с. 19).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України; застосовується у цьому рішенні у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Постанова №100), а також ряду правових позицій Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що непроведення своєчасного та повного розрахунку з Позивачем є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні однак не у повному обсязі, а в сумі, що є розумною, пропорційною та справедливою, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку № 44.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку в/ч НОМЕР_1 ) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17, від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні з військової служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладався, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №240/222/20, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 09.10.2020 у справі №580/3988/19, від 03.08.2021 у справі № 580/278/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Указаний правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 826/9793/18 та від 23.04.2020 у справі № 810/3573/18.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

У спірному випадку, на переконання судової колегії, вина в/ч НОМЕР_1 полягала у тому, що останньою при проведенні розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні не було своєчасно виплачено усі належні до отримання суми коштів при звільненні.

Таким чином, оскільки остаточний розрахунок з Позивачем проведений Відповідачем лише 09.11.2021, то колегія суддів вважає обґрунтованим висновки суду першої інстанції про те, що період, протягом якого в/ч НОМЕР_1 не виконувала свій обов`язок щодо виплати належних ОСОБА_1 , як звільненому працівникові, сум, є період з 29.05.2019 по 09.11.2021.

Відповідно п. 2 Порядку №100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За правилами п. 8 вказаного Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судова колегія звертає увагу, що Порядок № 100 регулює загальні засади обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати, в той час як Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затверджена наказом МВС України від 15.03.2018 № 200, встановлює особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців Національної гвардії України. При цьому з аналізу положень Порядку №200 випливає, що для розрахунку середньоденного та загального розміру середнього грошового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України потрібно використовувати не робочі, а календарні дні.

Отже, для спірних правовідносин при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Згідно довідки в/ч НОМЕР_1 від 18.01.2022 №13 (а.с. 39) середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 з розрахунку календарних днів складає 465,31 грн ((14 202,09 грн (грошове забезпечення за березень 2019 року) + 14 182,00 грн (грошове забезпечення за квітень 2019 року) / 61 (кількість календарних днів у березні - квітні 2019 року)). Викладене, на переконання судової колегії, свідчить про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що розмір середньоденного грошового забезпечення Позивача складає 465,31 грн, однак необґрунтованість його твердження про те, що загальний період затримки розрахунку при звільненні складає 611 робочих днів, а не 897 календарних. При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що визначений Відповідачем розмір середньоденного грошового забезпечення Позивачем не оспорюється.

У свою чергу, судовою колегією враховується, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Згідно вже згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Надаючи оцінку спірним правовідносин через призму правозастосування норми статті 117 КЗпП України Великою Палатою Верховного Суду, суд першої інстанції правильно вказав на те, що на момент звільнення з військової служби спору між Позивачем та Відповідачем з приводу повноти проведеного розрахунку не існувало, розмір невиплаченої суми значно перевищує суму середнього заробітку за час затримки її виплати.

Відтак, з урахуванням наведених вище обставин колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що сума у розмірі 32 594,96 грн є належною, справедливою, розумною та пропорційною компенсацією за затримку розрахунку при звільненні.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції не врахував майнові витрати Позивача, а також те, що розмір недоплаченої суми у цьому спорі сягнув 100%, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Із змісту особової картки на грошове забезпечення Позивача на 2015-2021 роки (а.с. 40) вбачається, що загальний розмір належних останньому виплат за травень 2019 року (місяць звільнення) склав 119 098,48 грн (без урахування 33 091,33 грн компенсації за невикористану додаткову відпустку за рішенням суду у справі №640/19631/20). Із цією сумою загальна до виплати при звільненні становила 152 189,81 грн, в якій недоплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку складає 21,7 %, а не 100%, як помилково вважає ОСОБА_1 .

Крім того, судова колегія зауважує, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Поряд з цим, цей механізм не передбачає безумовної та обов`язкової виплати роботодавцем звільненому працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Викладене, з урахуванням відсутності в апеляційній скарзі документальних обґрунтувань понесення Позивачем додаткових майнових витрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні протягом більш ніж двох років, а також неврахуванням ОСОБА_1 того, що передбачена статтею 117 КЗпП України виплата є компенсацією, а не заробітною платою, свідчить про відсутність підстав стверджувати про неправильне вирішення цієї справи судом першої інстанції у відповідній частині.

З приводу аргументів Позивача про необхідність врахування при вирішенні цього спору позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 21.08.2019 у справі №620/4218/18, колегія суддів зазначає, що остання не є релевантною до спірних правовідносин, позаяк стосується питання наявності у військовослужбовця - учасника бойових дій, права на грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а не питання визначення суми середнього грошового забезпечення за час затримки сплати належних при звільненні сум.

Посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу на те, що фактично у своїй апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 не заперечує наявність у Позивача права на стягнення з Відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі, колегія суддів вважає помилковим. Так, в апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 йдеться мова лише про незгоду останньої із застосуванням судом першої інстанції Порядку №44. Разом з тим, це не свідчить про те, що Відповідач визнає позовні вимоги Позивача у повному обсязі у частині, що стосується розміру заявлених ним до стягнення сум.

Надаючи оцінку аргументам апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 про те, що середній заробіток є спеціальним видом відповідальності роботодавця, прав на яке не виникає у військовослужбовця під час проходження військової служби та не входить до структури його грошового забезпечення, а відтак на нього не поширюються положення Порядку №44, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Аналіз змісту рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.09.2022 у цій справі дає підстави для висновку, що у ньому взагалі всупереч положень п.п. 5, 6 ч. 4 ст. 246 КАС України відсутнє обґрунтування щодо необхідності застосування до спірних правовідносин приписів Порядку №44.

У свою чергу, колегією суддів враховується, що Порядком №44 регламентуються умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.

Відповідно до п. 2 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус, зокрема, військовослужбовця, а також особам, з числа військовослужбовців звільнених із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

За правилами п. п. 4-6 Порядку № 44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Територіальні органи Державного казначейства та установи банків провадять за платіжними документами видачу податковим агентам готівки для здійснення одночасно виплати грошового забезпечення та грошової компенсації із сплатою (перерахуванням) в установленому порядку податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Відповідно до п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Згідно п. 3 Порядку № 44 виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Із змісту наведених приписів вбачається, що виплата щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, здійснюється при виплаті грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат.

У свою чергу, Порядком № 44 передбачено виплату грошової компенсації лише при виплаті грошового забезпечення, з якого утримуються відповідні податки.

Формулюючи правовий висновок щодо застосування положень Порядку №44 та ст. 168 ПК України до аналогічних за змістом правовідносин Верховний Суд у постанові від 19.05.2022 у справі №520/11620/2020 зазначив, що оскільки виплата середнього заробітку за рішенням суду за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно та грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій не входить до складу грошового забезпечення, відтак відсутні підстави для нарахування та виплати особі компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні саме із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку №44, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні у резолютивній частині.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, не врахував особливостей правового регулювання спірних правовідносин та залишив поза увагою неможливість застосування до них приписів Порядку №44. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення у резолютивній частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити у мотивувальній частині та у резолютивній частині шляхом викладенні пункту 2 останньої у новій редакції.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року - змінити у мотивувальній частині та викласти пункт другий його резолютивної частини у наступній редакції:

« 2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) суму середнього грошового забезпечення за час затримки сплати належних ОСОБА_1 сум по день фактичного розрахунку в розмірі 32 594,96 грн (тридцять дві тисячі п`ятсот дев`яносто чотири гривні дев`яносто шість копійок).».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 30 листопада 2022 року.