Справа № 140/4052/21
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2022-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/4052/21 пров. № А/857/8700/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Глушка І.В., Кузьмича С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2022 року у справі №140/4052/21 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення (головуючий суддя першої інстанції Плахтій Н.Б., час ухвалення - у письмовому провадженні, місце ухвалення м. Луцьк, дата складання повного тексту- 20.04.2022),-

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області, контролюючий орган, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.03.2021 №.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 29.11.2018 зареєстрований фізичною особою-підприємцем з основним видом діяльності - вантажний автомобільний транспорт. З 29.11.2018 ним обрано спрощену систему оподаткування, а з 01.01.2019 він є платником податку на додану вартість. На період з 14.06.2020 до 14.06.2025 позивачу видано ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), яка була зареєстрована за його заявою ще 28.05.2020 року.

За час до видачі вищевказаної ліцензії зберігання пального ним не проводилось, оскільки після його купівлі дизельне паливо безпосередньо заправлялось до паливних баків вантажних автомобілів з секції бензовозу за допомогою спеціального обладнання. Зокрема, 7, 23 квітня та 6 травня 2020 року здійснювалась заправка дизпаливом на належні йому на той час вантажні автомобілі: MAN TGX д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 р.в., об`єм паливних баків 1200 л; MAN TGX д.н.з. НОМЕР_2 , 2010 р.в., об`єм паливних баків 900 л; MAN TGX д.н.з. НОМЕР_3 , 2012 р.в., об`єм паливних баків 900 л; MAN TGX д.н.з. НОМЕР_4 , 2011 р.в., об`єм паливних баків 900 л.

Позивач пояснює, що станом на день подачі позовної заяви вказані автомобілі вибули з його володіння, ним відчужені та перебувають у власності інших осіб.

10.03.2021 за адресою здійснення позивачем господарської діяльності було проведено фактичну перевірку співробітниками ГУ ДПС у Волинській області, за результатами якої складено акт, який не має дати складення та вихідного номера і містить висновок перевірки про те, що встановлено порушення вимог ст.15 Закону України від 19.12.1995 №481/95 ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».

05.04.2021 отримав рекомендованим листом оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 30.03.2021 №, яким до нього застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) в сумі 500000 гривень.

Позивач не погоджується з такими висновками контролюючого органу та прийнятим на підставі акта перевірки податковим повідомленням-рішенням й зазначає, що наказ на проведення перевірки не містить відомостей про отримання ГУ ДПС в установленому законодавством порядку інформації про порушення ним, як суб`єктом господарювання, вимог податкового законодавства, його зміст прямо суперечить вимогам ст.81 ПК України, при цьому всупереч вимогам цієї ж статті ПК України направлення на проведення перевірки посадовими особами відповідача не пред`являлось та не надсилалось. Також посилається, що з-поміж інших обставин доказами того, що проведена фактична перевірка суперечить вимогам ПК України, є відсутність у акті перевірки, складеному за результатами її проведення, дати та реєстраційного номера. У акті вказано лише про початок перевірки о 12 год. 05 хв. 10 березня 2021 року. У той же час, у ППР відповідачем вказано про те, що перевірка була проведена на підставі акта перевірки 03/2030/09-01/ від 11.03.2021 року. Стверджує, що такий документ йому для ознайомлення не надавався та його копія не вручалась і не надсилалась.

Крім того, звертає увагу суду на ту обставину, що в акті перевірки ГУ ДПС у Волинській області було встановлено лише факт придбання позивачем дизпалива у ТзОВ «Брітіш Петроліум» та його доставку за адресою: м. Ковель, вул. Брестська, 133. А відтак, зважаючи на положення Закону №481/95-ВР, дизпаливо, про яке йдеться в акті перевірки, не було у підприємця на зберіганні, оскільки зазначене дизпаливо перебувало у паливних баках транспортних засобів, які займалися перевезенням вантажів, що не є зберіганням палива у розумінні вимог чинного законодавства.

Також в підтвердження протиправності оскаржуваного рішення контролюючого органу вказує, що посадові особи відповідача недостовірно вказують інформацію в акті перевірки про те, що «СГД ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 згідно реєстру акцизних накладних Система електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового за період з 01.04.20 по 14.06.20 року, встановлено що СГД ОСОБА_1 придбавав пальне у ТзОВ «Брітіш Петроліум» згідно наступних акцизних накладних №2004 від 07.04.2020 в к-сті 251638 л, №2541 від 23.04.2020 в к-сті 250579 л, №2817 від 06.05.2020 року в к-сті 249063 л, вказані в акті перевірки об`єми пального ним не придбавались, що спростовується видатковими та товаро-транспортними накладними на купівлю та відпуск нафтопродуктів відповідно.

Крім того, позивач зазначає, що вказані вантажівки тривалий час перебували у рейсі, а їх технічні параметри паливних баків давали можливість проводити їх заправку безпосередньо із бензовозів, тож жодної необхідності у зберіганні пального на той час у нього не було.

Також звертає увагу, що у п.14. ст.14 ПК визначено поняття акцизного складу, при цьому вказує, що не є акцизним складом: г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої. Не є акцизним складом пересувним: паливний бак транспортного засобу. Фактично твердження ГУ ДПС у Волинській області про зберігання в цей період позивачем дизпалива є лише припущеннями відповідача, яке вважає, що не підтверджено відповідними доказами. Водночас, зберігання пального в паливних баках транспортних засобів не потребує отримання ліцензії на право зберігання пального у розумінні вимог Закону №481/95-ВР.

З огляду на викладене підприємець вважає, що відповідач протиправно застосував фінансові санкції в сумі 500000 грн згідно зі спірним податковим повідомленням-рішенням від 30.03.2021 №.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2022 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 30.03.2021 №. Стягнуто на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області судові витрати в сумі 9270,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а обставини справи досліджені судом неповно та необ`єктивно.

Апелянт вказує на те, що проведеним аналізом баз даних «АІС «Податковий блок», Реєстр акцизних накладних, Єдиний державний реєстр суб`єктів господарювання, встановлено, що за період з 01.04.2020 по 14.06.2020 року ФОП ОСОБА_1 придбав пальне (важкі дистиляти (газойлі) у ТзОВ «Брітіш Петроліум» згідно наступних акцизних накладних №2004 від 07.04.2020р. (важкі дистиляти (газойлі) в кількості 2516,38л., №2541 від 23.04.2020р. (важкі дистиляти (газойлі) в кількості 2505,79л., №2817 від 06.05.2020р. (важкі дистиляти (газойлі) в кількості 2490,63л. Пальне, згідно акцизних накладних, доставлялось на адрес АДРЕСА_1 .

Доставка пального згідно з акцизними накладними та наданими в ході проведення перевірки видаткових накладних та ТТН здійснювалась на адресу пального, яке не є акцизним складом на якому суб`єкт господарювання зберігає пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки за адресою - АДРЕСА_1 , де розташовані чотири резервуари для зберігання пального типу єврокуб об`ємом 1 кожен, де позивач зберігає пальне. Діючу ліцензію на право зберігання пального (виключно для власного споживання чи промислової переробки) р/н НОМЕР_6 від 14.06.2020 року СГД ОСОБА_1 отримав на адресу м. Ковель, вул. Брестська, 113.

Ліцензія на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) даним платником була отримана терміном з 14.06.2020 по 14.06.2025р. реєстраційний №20006980 на адресу АДРЕСА_1 .

ГУ ДПС у Волинській області зазначає, що 23.05.2019 року було подано повідомлення за формою 20-0ПП про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, згідно якого у позивача використовувалось у свої діяльності тільки 2 автотранспортних засоби, наступне повідомлення за формою 20-0ПП було подано лише 20.11.2020 році, тобто на момент придбання пального, а саме, 07.04.2020р., 23.04.2020р., 06.05.2020р., позивач використовував 2 автотранспортних засоби, об`єм паливних баків яких аж ніяк не міг складати 2490л., тому твердження про те, що пальне заливалось безпосередньо у паливні баки автомобілів ставиться під сумнів.

Також Головне управління ДПС у Волинській області не погоджується з рішенням про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі №362/3912/18, від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц.

Вважає, що відсутні правові підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області витрат на професійну правову допомогу в розмірі 7000,00 грн.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Крім цього, просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що на підставі наказу №834 від 09.03.2021 та направлень на перевірку ГУ ДПС у Волинській області було проведено фактичну перевірку місця зберігання пального за адресою : АДРЕСА_1 , що належить ФОП ОСОБА_1 .

За результатами проведеної фактичної перевірки позивача складено акт від 11.03.2021 №03/2030/09-01/ НОМЕР_5 , яким встановлено порушення вимог ст.15 Закону України №481/95-ВР зберігання пального без наявності ліцензії.

На підставі акта перевірки від 11.03.2021 №03/2030/09-01/ ГУ ДПС у Волинській області прийняло податкове повідомлення-рішення від 30.03.2021 №, за яким до підприємця застосовано штрафні санкції за порушення законодавства про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального на суму 500000 грн.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що матеріалами фактичної перевірки не підтверджується факт зберігання у спірний період пального позивачем, оскільки за результатами перевірки ГУ ДПС у Волинській області лише констатувало факт отримання позивачем пального в певний період часу, що не є доказом його зберігання протягом певного часу.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначає Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР (далі Закон №481/95-ВР).

Відповідно до частини першої статті 15 Закону №481/95-BP оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Згідно зі статтею 1 Закону №481/95-ВР ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.

Статтею 15 Закону №481/95-BP також встановлено, що суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.

Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.

Ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують.

Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів: документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення; акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального; дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів та ємностей, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження.

Статтею 1 Закону №481/95-ВР визначені терміни: місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.

Водночас, підпунктом 14.1.6. пункту 14.1. статті 14 ПК України визначено, що акцизний склад - це:

а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів;

б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Не є акцизним складом:

а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;

б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.

Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу;

в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;

г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;

ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.

Отже, аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що суб`єкти господарювання, які отримують пальне для власних потреб та зберігають його для використання в господарській діяльності, зобов`язані отримати відповідну ліцензію. Без отримання ліцензії допускається зберігання пального, зокрема, в паливних баках транспортних засобів (технологічного обладнання).

В інших випадках зберігання пального дозволяється виключно за наявності ліцензії, отриманої на кожне місце зберігання.

Суть спору полягає у тому, що позивач заперечує факт зберігання пального без наявності відповідної ліцензії, натомість апелянт вказує на те, що про факт зберігання пального без наявності відповідної ліцензії, свідчать відомості реєстру акцизних накладних за період з 01.04.2020 по 14.06.2021, відповідно до яких за акцизною накладною від 07.04.2020 №2004 позивач придбав 2516,38 л дизпалива, за акцизною накладною від 23.04.2020 №2541 2505,79 л, від 06.05.2020 №2817 2490,63 л.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що за результатами перевірки ГУ ДПС у Волинській області лише встановлено факт отримання позивачем пального в певний період часу. Проте матеріалами фактичної перевірки не підтверджується факт зберігання позивачем у спірний період пального.

Отже, факт отримання позивачем пального не є доказом його зберігання протягом певного часу.

Відповідач не з`ясував обставин фізичного зберігання позивачем пального у межах спірних правовідносинах з урахуванням видів його господарської діяльності і наявних у нього транспортних засобів та допустив помилкове ототожнення господарської операції із придбання пального із фізичним зберіганням пального.

Крім цього, під час перевірки заміри залишку пального в паливних баках, а також їх реальний об`єм представники ГУ ДПС у Волинській області не здійснювали.

Водночас, оскільки перевірка проведена 10.03.2021, то відповідач не міг встановити та зафіксувати факт зберігання пального до моменту отримання відповідної ліцензії, тобто до 14.06.2020, і, як наслідок, констатувати порушення вимог статті 15 Закону №481/95-BP.

В акті перевірки також не вказано, у якій ємності чи споруді, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , позивач зберігав пальне, що було отримане ним 7, 23 квітня та 06 травня 2020 року.

Разом з тим, у 2020 році у власності позивача перебували чотири вантажні транспортні засоби, в які здійснювалась заправка придбаного пального, що в свою чергу підтверджується відомостями обліку видачі дизпалива від 07.04.2020, 23.04.2020 та 06.05.2020.

Що стосується покликань апелянта на наявність чотирьох резервуарів для зберігання пального, то апеляційний суд зазначає, що відповідно до пояснень позивача, два з цих чотирьох резервуарів для зберігання пального були придбані ним у червні 2020 року, а два інших - йому не належать, а є власністю ФОП ОСОБА_2 , який теж придбав їх приблизно у той самий час.

Апеляційний суд також зазначає, що 07 травня 2021 року Ковельським міськрайонним судом ухвалено постанову у справі №159/1831/21 за результатами розгляду матеріалів, які надійшли від Ковельського РУП ГУНП у Волинській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 164 КУпАП (Порушення порядку провадження господарської діяльності), згідно з якою провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності передбаченої частиною п`ятою статті 164 КУпАП закрити на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Ця постанова набрала законної сили 18 травня 2021 року та має висновки суду про те, що «матеріал справи не містять доказів того, що в період з квітня по травень 2020 року у АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 зберігав пальне на акцизному складі, не зареєстрованому у системі електронного адміністрування реалізації пального».

Щодо доводів ГУ ДПС про те, що 23.05.2019 року було подано повідомлення за формою 20-ОПП про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, згідно якого у позивача використовувалось у своїй діяльності тільки 2 автотранспортних засоби, наступне повідомлення за формою 20-ОПП було подано лише 20.11.2020 році, тобто на момент придбання пального, а саме, 07.04.2020р., 23.04.2020р., 06.05.2020р., позивач використовував 2 автотранспортні засоби, об`єм паливних баків яких аж ніяк не міг складати 2490л, тому твердження про те, що пальне заливалось безпосередньо у паливні баки автомобілів ставиться під сумнів, то апеляційний суд вважає такі безпідставними, оскільки матеріалами справи встановлено, що на той час позивачу належали вантажні автомобілі: MAN TGX д.н.з. НОМЕР_1 , 2010 р.в., об`єм паливних баків 1200 л; MAN TGX д.н.з. НОМЕР_2 , 2010 р.в., об`єм паливних баків 900 л; MAN TGX д.н.з. НОМЕР_7 , 2012 р.в., об`єм паливних баків 900 л; MAN TGX д.н.з. НОМЕР_4 , 2011 р.в., об`єм паливних баків 900 л. Дизельне паливо безпосередньо заправлялось до паливних баків вантажних автомобілів з секції бензовозу за допомогою спеціального обладнання.

Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач належними та допустимими доказами не довів факту зберігання позивачем пального, а висновки акта фактичної перевірки базуються лише на припущеннях, які не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що таке вказаним вище критеріям не відповідає, тому податкове повідомлення-рішення від 30.03.2021 № про застосування штрафних санкцій на суму 500000,00 грн є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При цьому надані послуги повинні бути обґрунтованими, а доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Позивач в позовній заяві просив суд стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 7000,00 грн.

Як вбачається із договору про надання правничої допомоги від 13.04.2021, акту наданої правничої допомоги (юридичних послуг) від 19.11.2021, копії квитанції від 13.04.2021 позивач сплатив адвокату Півню Г.В. кошти в загальній сумі 7000,00 грн на оплату правової допомоги по договору про надання правової від 13.04.2021, яка відповідно до розрахунку наданої правничої допомоги (юридичних послуг) від 19.11.2021 (додаток №1 до Договору про надання правничої допомоги від 13.04.2021) складається з: збору доказів для підготовки адміністративного позову (1год) 700 грн; вивчення судової практики в аналогічних справах (1 год) - 700 грн; підготовка адміністративного позову (6 год) 4200; підготовка відповіді на відзив (2 год) 1400 грн.

У пункті 3.1 договору про надання правничої допомоги «розмір і порядок оплати» визначено, що гонорар адвоката у розмірі 7000,00 грн, обумовлений сторонами до сплати у твердому (фіксованому) розмірі, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. При цьому відповідач не навів доводів та доказів нерозумності цих витрат, їх неспівмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2270,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн, понесені позивачем, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2022 року у справі №140/4052/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді І. В. Глушко
С. М. Кузьмич