Справа № 500/3386/22
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2022-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/3386/22

01 грудня 2022 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Осташа А. В. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 07.09.2022 видану головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Шмиглик Вікторією Василівною реєстраційним номером ВП в АСВП: 69802476;

- визнати протиправною та скасувати постанову про арешт коштів боржника від 20.09.2022 видану головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Шмиглик Вікторією Василівною.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що підставою для стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум. При цьому виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення та виконавчий збір повинен обраховуватись виключно з розміру фактично стягнутих сум, тобто на підставі Закону України "Про виконавче провадження" у редакції до 28 серпня 2018 року.

Оскільки за виконавчим провадженням стягнення грошових коштів виконання виконавчого листа фактично не відбулось, адже виконано добровільно, то стягнення виконавчого збору відповідачем спірною постановою є протиправним та незаконним.

Ухвалою судді від 27.09.2022 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Позивачем подано до суду 13.10.2022 заяву про усунення недоліків позовної заяви та клопотання про залучення третьої особи без заявлення самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 .

Ухвалою судді від 17.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду з урахуванням особливостей визначених статтею 287 КАС та призначено у справі судове засідання на 26.10.2022 та в задоволенні клопотання представника позивача про залучення до участі у справі третьої особи без заявлення самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 - відмовлено.

Представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивач не оспорює постанову про стягнення виконавчого збору №54211921 від 21.10.2020, яка є підставою для стягнення з нього виконавчого збору та є водночас виконавчим документом у виконавчому провадженні №69802476, отже правомірність цієї постанови визнається сторонами. Також зазначено, що до спірних правовідносин має бути застосовані норми ст.27 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції від 03.07.2018, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору від 21.10.2020, а також постанова про закінчення виконавчого провадження від 07.09.2022 були винесені після 28.08.2018.

Представник позивача подала до суду 09.11.2022 пояснення, в якому зазначає, що підставою задоволення позову в цій справі має бути необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 27 Закону України №1404 у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, оскільки в процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку із прийняттям змін до статті 27 Закону №1404, що суперечить статті 58 Конституції України. Відтак у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону №1404 та підлягає скасуванню. Також звернуто увагу на те, що відповідач виніс постанову про виправлення помилки в процесуальному документі від 07.09.2022, проте вони не відображені в системі, про що робить висновок, що дані постанови є фіктивними.

Відповідач подав до суду додаткові пояснення на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову, та зазначає, що жодних порушень з боку державного виконавця в даній ситуації не відбулося, оскільки боржник до 28.08.2018 не сплатив борг та виконавчі дії продовжились, а тому виконавчий збір мав бути стягнути з нього в новому порядку встановленому після 28.08.2018.

Протокольною ухвалою суду від 21.11.2022 продовжено строк розгляду справи до 01.12.2022 та оголошено перерву до 01.12.2022.

В судове засідання 01.12.2022 сторони не прибули.

Представник відповідача подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження.

Представник повивача подала до суду 01.12.2022 клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із сімейними обставинами, проте, суд не визнає такі причини поважними, а тому прийшов до висновку про розгляд справи без участі представника позивача в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані учасниками справи докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Тернопільським відділом державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) відкрито виконавче провадження за №54211921 від 29.06.2017 року на підставі виконавчого листа від 10.05.2017 №2-38/11 Тернопільським міськрайонним судом, відповідно до якого солідарно стягувались з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» в особі відділення ПАГ КБ «Надра» Тернопільське регіональне управління» заборгованість за кредитним договором №311/207-Ф від 28.04.2007 в сумі 208701,13 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 1667 313,32 грн, а також 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді 1700 грн судового збору.

Так, 04 травня 2020 року між ТОВ «ГАЛИЦЬКА ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ» та ОСОБА_2 укладено Договір відступлення прав вимоги №04/05/20 (далі - Договір). Відповідно до якого, ТОВ «ГАЛИЦЬКА ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ» відступає право вимоги до божника за Кредитним договором, внаслідок чого ОСОБА_2 одержала право вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Зокрема, старшим державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Маців Романою Ігорівною винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 21.10.2020 у розмірі 166913,33 грн, що є виконавчим документом.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду 12.11.2020 у справі №2-38/11 замінено сторони виконавчого провадження, а саме замінено стягувача із ПАТ «КБ «Надра» в особі відділення ПАТ «КБ «Надра» Тернопільське регіональне управління на його правонаступника ОСОБА_2 , у виконавчому провадженні №54211921 від 29.06.2017 за виконавчими листами, виданими Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області № 2-38/11 від 10.05.2017.

Так, 05.09.2022 ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 всю суму заборгованості за Договором.

06.09.2022 ОСОБА_2 звернулась до головного державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Шмиглик В.В. із заявою про повернення виконавчого листа у зв`язку з повним погашенням боргу ОСОБА_1 ..

Так, 07.09.2022 Головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Шмиглик Вікторією Василівною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до якої встановлено, що згідно заяви стягувана від 06.09.2022 року у зв`язку з повним погашенням боргу, керуючись вимогами п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження з примусового виконання: закінчити; постанову про стягнення виконавчого збору №54211921 від 21.10.2020 року вивести в окреме провадження; постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №54211921 від 21.10.2020 року вивести в окреме провадження; припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Шмиглик Вікторією Василівною, 07.09.2022 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за реєстраційним номером ВП №69802476 на підставі постанови №54211921 від 21.10.2020 винесеної Тернопільським відділом державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про стягнути з ОСОБА_1 в користь держави виконавчий збір.

Також, 20.09.2022 головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Шмиглик Вікторією Василівною винесено постанову про арешт коштів боржника.

Не погоджуючись із спірними постановами про накладення штрафу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Таким чином, у даній справі позивач оскаржує постанову про відкриття виконавчого провадження №69802476 за виконавчим документом №54211921 від 21.10.2020 та постанову про арешт коштів боржника.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає необхідним встановити наявність чи відсутність в діях відповідача ознак порушень положень Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 під час винесення спірних постанов.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5).

Частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження» №1404-VIII (далі Закон України №1404-VIII) передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Разом з тим, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 74 Закону України №1404-VIII).

Виконавче провадження визначено як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України Про виконавче провадження заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно частин 1, 2 статті 15 Закону №1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Статтею 18 Закону №1404-VIII встановлені обов`язки і права виконавців. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно ч.1 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України Про виконавче провадження у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

У статті 27 Закону України Про виконавче провадження визначений виключний перелік підстав, за якими виконавчий збір не підлягає стягненню з боржника.

Так, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом (ч. 5).

Відповідно до частин 6-7 статті 27 Закону України Про виконавче провадження у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Аналізуючи норми законодавства суд зазначає, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. При цьому стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця.

Судом встановлено, що державним виконавцем в силу приписів статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору №54211921 від 21.10.2020 у розмірі 10 % від суми боргу.

Як випливає з матеріалів справи, головним державним виконавцем Шмиглик В.В. винесено постанову №54211921 від 07.09.2022 про виправлення помилки в процесуальному документі №54211921, а саме в постанові про стягнення виконавчого збору від 07.09.2022 щодо суми стягнення.

Проте, державним виконавцем при винесенні даної постанови допущено описку щодо дати винесення постанови про стягнення виконавчого збору, а саме замість 21.10.2020 помилково зазначено 07.09.2022, тому знову винесено додаткову постанову про виправлення помилки від 17.11.2022.

Суд зазначає, що не надає оцінки правомірності винесеної державним виконавцем даної постанови про стягнення виконавчого збору від 21.10.2020 та постановам про виправлення помилки до неї, оскільки вони не є предметом скарження у даній справі, а тому твердження позивача про неправомірність виконавчого документа та фіктивність постанов про виправлення помилки не приймається судом до уваги. Крім того зауважує, що право державного виконавця виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова визначене ст.74 Закону України "Про виконавче провадження.

Суд зазначає, що позивач не скористався своїм правом та не оскаржував постанову про стягнення виконавчого збору.

Зокрема, в даному випадку оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 07.09.2022 ВП №698002476 винесена на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 21.10.2020 №54211921.

Основний аргумент позивача щодо неправомірності даної постанови базується на тому, що до даних правовідносин застосовується статті 27 Закону №1404 у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 року, зокрема вважає, що розмір виконавчого збору обраховуються як 10 % від фактично стягнутої суми, проте державним виконавцем дана сума стягнута не була, оскільки добровільно виконана боржником, а тому оскаржувані постанови підлягають скасуванню.

З приводу цього, суд зазначає, що Законом України від 03.07.2018 року №2475-VIII у частині 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» слова «що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» були замінені словами «що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Таким чином, на думку суду, якщо попередня редакція статті 27 вказувала на стягнення виконавчого збору за умови фактичного примусового повного або часткового виконання виконавчого документа, то новою редакцією ч. 2 ст. 27 законодавцем було встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, тобто незалежно від кінцевого результату виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова про стягнення виконавчого збору від 21.10.2020 та постанова про відкриття виконавчого провадження від 07.09.2022 на підставі даної постанови від 21.10.2020 були винесені в період дії нової редакції ч. 2 ст. 27 Закону України №1404-VIII, а відтак, державний виконавець, приймаючи дані постанови, повинен був керуватися положеннями цього закону саме у новій редакції від 03.07.2018 року (який набрав чинності з 28.08.2018 року).

Одночасно також слід зазначити й про те, що аналогічної правової позиції з цього спірного питання дотримується і Верховний Суд, зокрема, в своїх постановах від 05.02.2018 року у справі №816/823/17, від 22.02.2018 року у справі №816/823/17, від 19.04.2018 року у справі №825/739/17, від 30.05.2018 року у справі №808/3791/16, від 18.10.2018 року у справі №442/2670/17, від 15.11.2018 року у справі №820/5807/16, від 13.02.2019 року у справі №295/1399/16а.

Одже, суд приходить до висновку, що жодних порушень з боку державного виконавця в даній ситуації не відбулося, зокрема, до 28.08.2018 державним виконавцем не було проведено з боржника жодних стягнень, відповідно і не стягнуто жодної суми виконавчого збору, але виконавчі дії з примусового виконання виконавчого провадження №54211921 також продовжилися і після 28.08.2018.

Коли порядок стягнення виконавчого збору змінився, відповідно і державний виконавець продовжуючи вчиняти виконавчі дії у даному провадженні 21.10.2020 виніс постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в порядку встановленому законодавством, що діяло після 28.08.2018.

Тобто, якби боржник сплатив борг самостійно до 28.08.2018 то у відповідності до діючої на той час норми виконавчий збір з нього не підлягав стягненню, проте до цієї дати борг боржником (позивачем) сплачений не був відповідно виконавчі дії продовжилися, а виконавчий збір мав стягуватися з нього в новому порядку встановленому після 28.08.2018.

Аналогічну норму встановлено і чинним законодавством так згідно п.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону 1404-УШ після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Також, у Постанові від 31.03.2021 у справі №803/1541/16 Верховний суд дійшов аналогічних висновків зазначивши наступне: у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності. Якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Щодо позиції представника позивача стосовно відсутності права державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору за відсутності факту будь-якої суми стягнутої за наслідками виконання виконавчого документу, суд зазначає, що відсутність фактичного стягнення коштів в рамках примусового виконання виконавчого документа (який державний виконавець повернув стягувачу за його заявою), не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим (поверненим) виконавчим документом. Дана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суд викладених у постанові від 09.12.2021 по справі № 400/5321/20 (№ К/9901/8911/21).

Що ж стосується посилань сторони позивача на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду зокрема від 22.01.2021 у справі №400/4023/19 та від 28.01.2021 у справі №420/769/19 та ін. як на основну правозастосовну практику для скасування спірної постанови відповідача від 07.09.2022, то вони, на думку суду, не може бути застосовані при вирішенні адміністративної справи №500/3386/22, оскільки правова позиція Верховного Суду ґрунтувалась виключно на положеннях законодавства (на приписах ч.2 ст.27 Закону №1404-VIII у попередній редакції від 07.03.2018 року), яке на час прийняття постанови державного виконавця від 21.10.2020 суттєво змінилась, про що свідчить зміст Закону України від 03.07.2018 року №2475-VIII (який набрав чинності з 28.08.2018 року та в якому ч.2 ст.27 Закону №1404 викладена в новій редакції).

Також, суд не погоджується із твердженням позивача про те, що постанова про стягнення виконавчого збору не може бути виведена в окреме провадження, та винесена в строки не встановленні законодавством.

Зокрема, згідно абзацу 12 п.8 Розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень зазначено, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється... Тобто дана норма встановлює крайній термін (не пізніше наступного робочого дня з повернення...) реєстрації постанови про стягнення виконавчого збору в АСВП для відкриття нового виконавчого провадження, водночас вона не встановлює строки винесення постанови про стягнення виконавчого збору, а лише містить крайній термін коли вона має бути винесена і виведена в окреме провадження, аналогічна норма міститься в ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», яка теж встановлює крайній термін з винесення постанови про стягнення виконавчого збору і виведення її в окреме провадження, не встановлюючи жодної заборони, щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору до настання крайнього терміну встановленого даною нормою.

Тобто, суд приходить до висновку, що виносячи постанову про стягнення виконавчого збору 21.10.2020 до настання крайнього терміну встановленого нормами, жодних строків та термінів державний виконавець не порушив.

Крім того суд зазначає, що згідно абзацу 3 п.8 Розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Правомірність таких висновків, зокрема підтверджена і правовим висновком Верховного суду, так Верховний суд у п.31 постанови № 360/4369/19 від 26.08.2020 зробив наступний висновок: судами попередніх інстанцій встановлено, що постанова про стягнення виконавчого збору перебувала на виконанні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в межах виконавчого провадження №57209719, в подальшому вказане виконавче провадження було завершено, виконавчий документ повернуто стягувачу, а постанова про стягнення виконавчого збору виділена в окреме провадження №60053945 для подальшого виконання.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи та приймаючи до уваги вказані вище зміни нормативного регулювання спірних правовідносин, суд доходить висновку, що державним виконавцем, в даному випадку, було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 07.09.2022 №54211921 саме на підставі чинного і діючого на той час законодавства, в межах наданих йому повноважень та у передбачений цим законодавством спосіб, у зв`язку з чим, адміністративний позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Проаналізувавши обставини справи суд, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, дійшов висновку про те, що державним виконавцем прийнято спірну постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі чинного законодавства, в межах повноважень, у передбачений законодавством спосіб, та не було вчинено протиправної бездіяльності у зв`язку з чим адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Оскільки, позовна вимога про скасування постанови про арешт коштів боржника від 20.09.2022 є похідною та винесена в межах виконавчого провадження №69802476, тому дана вимога до задоволення теж не підлягає.

Щодо розподілу судового збору, суд зазначає наступне.

Виходячи з необхідності відмови судом у задоволенні позовних вимог позивача, у суду відсутні підстави, передбачені ст. 139 КАС України, для розподілу у цій справі судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору при поданні адміністративного позову до Одеського окружного адміністративного суду.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправними та скасування постанов, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2022 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Тернопільський відділ державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) (місцезнаходження/місце проживання: вул. Київська, 3-А,м. Тернопіль,46016 код ЄДРПОУ/РНОКПП 34905338);

Головуючий суддя Осташ А.В.