Справа № 826/13146/18
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

при секретарі - Поляновській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, яким з просила:

- визнати неправомірними дії Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, який є правонаступником управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, щодо недоплати позивачу основної пенсії, додаткової пенсії за інвалідністю, надбавки до пенсії;

- визнати неправомірними дії Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо недоплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення та компенсації вартості проїзду за 2016 рік;

- визнати неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві по нарахуванню позивачу щорічної допомоги на оздоровлення та компенсації вартості проїзду за 2016 рік;

- зобов`язати Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, який є правонаступником управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, виконати постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 16 серпня 2011 року, яку залишено без змін ухвалою від 16 серпня 2012 року Київського апеляційного адміністративного суду та ухвалою від 13 листопада 2012 року Вищого адміністративного суду України року в частині нарахування, перерахунку та виплати позивачу державної пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію, в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком з 23 липня 2011 року, та надбавку до пенсії з 22 липня 2011 року у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат виконати постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 16 серпня 2011 року, яку залишено без змін ухвалою від 16 серпня 2012 року Київського апеляційного адміністративного суду та ухвалою від 13 листопада 2012 року Вищого адміністративного суду України року в частині нарахування та виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат з 2011 року з урахуванням раніше виплачених сум та компенсації вартості проїзду за 2016 рік;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві виконати постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 16 серпня 2011 року, яку залишено без змін ухвалою від 16 серпня 2012 року Київського апеляційного адміністративного суду та ухвалою від 13 листопада 2012 року Вищого адміністративного суду України року в частині нарахування та виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат з 2011 року з урахуванням раніше виплачених сум та компенсації вартості проїзду за 2016 рік.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року, що залишена без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2020 року, закрито провадження в адміністративній справі №826/13146/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат та Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі №826/13146/18 у частині позовних вимог, заявлених до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання неправомірними дій Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо недоплати ОСОБА_1 основної пенсії, додаткової пенсії за інвалідністю, надбавки до пенсії та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві виконати судове рішення у справі №2-а-647/11 у частині нарахування, перерахунку та виплати ОСОБА_1 державної пенсії в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію, в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком з 23 липня 2011 року, та надбавку до пенсії з 22 липня 2011 року у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням раніше виплачених сум - змінено, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення судів у цій частині залишено без змін. Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі №826/13146/18 у частині позовних вимог, заявлених до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат та Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання неправомірними дій Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо недоплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення та компенсації вартості проїзду за 2016 рік; визнання неправомірними дій Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації по нарахуванню ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення та компенсації вартості проїзду за 2016 рік; зобов`язання Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат нарахувати та виплати ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат з 2011 року з урахуванням раніше виплачених сум та компенсацію вартості проїзду за 2016 рік; зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат з 2011 року з урахуванням раніше виплачених сум та компенсацію вартості проїзду за 2016 рік - скасовано та направлено у цій частині справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду в частині позовних вимог:

- визнати неправомірними дії Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо недоплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат з 2011 року по 2017 рік з урахуванням раніше виплачених сум та компенсації вартості проїзду за 2016 рік;

- визнати неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації по нарахуванню ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат з 2011 року по 2017 рік з урахуванням раніше виплачених сум та компенсації вартості проїзду за 2016 рік;

- зобов`язати Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат нарахувати та виплати ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат з 2011 року по 2017 рік з урахуванням раніше виплачених сум та компенсацію вартості проїзду за 2016 рік;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат з 2011 року по 2017 рік з урахуванням раніше виплачених сум та компенсацію вартості проїзду за 2016 рік.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, крім того судом не досліджено статус позивача, водночас ст. 70 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не передбачено жодних строків звернення до суду за захистом своїх законних інтересів, крім того про порушене право позивач дізналась з дати отримання листів від 08 лютого 2018 року №37/10-2009 та від 08 лютого 2018 року №09/160-011.

Додатково зазначила, що з 2011 року по 2018 рік вчиняла активні дії щодо відновлення її прав встановлених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та рішенням суду від 2011 року, в тому числі щодо отримання щорічної грошової допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, а не у розмірі встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562.

Звернула увагу суду на те, що судом першої інстанції не було надано позивачу можливості подати заяву про поновлення пропущеного строку з вказанням поважності причин такого пропуску, чим порушено ст. 123 КАС України.

Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації подано відзив, відповідно до якого останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскільки про порушення права в частині виплати щорічної грошової допомоги на оздоровлення не в повному обсязі позивач дізналась з 2011 року, а про невиплату компенсації вартості проїзду за 2016 рік, з січня 2017 року, водночас до суду звернулась лише в серпня 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є особою з інвалідістю ІІІ групи, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесеним до категорії І осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, перебуває на обліку в Лівобережному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, який є правонаступником управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва та має статус дитини війни.

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 серпня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 листопада 2012 року у справі №2-а-647/11, адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково:

- визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації щодо відмови позивачу у призначенні, нарахуванні та виплаті основної та додаткової пенсії у відповідності до положень статей 51, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а також дії по нарахуванню й виплаті в заниженому розмірі щорічної допомоги на оздоровлення, підвищення пенсії як дитині війни у меншому розмірі ніж це передбачено статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни";

- зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва провести перерахунок на виплату позивачу як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, інваліду ІІІ групи основної пенсії відповідно до положень статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі шести мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії відповідно до статті 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, встановленої частиною першою статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність з 03 серпня 2010 року з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва провести перерахунок та виплатити позивачу як дитині війни щомісячну надбавку до пенсії, передбаченої статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, розрахованої відповідно до встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність з 03 серпня 2010 року з урахуванням раніше здійснених виплат;

- зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації провести перерахунок позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік відповідно до статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат;

- зобов`язано Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат виплатити позивачу щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 рік у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач 27 грудня 2017 року звернулась до Управління Пенсійного фонду в Дніпровському районі м. Києва із заявою, в якій просила здійснити перерахунок пенсійних нарахувань з 22 липня 2011 року на підставі рішення суду у справі №2-а-647/11.

Лівобережне об`єднане управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 19 лютого 2018 року №1424/13 повідомило про виконання рішення суду у справі №2-а-647/11 та також про те, що розрахунок пенсії позивача приведено у відповідність до вимог законодавства.

22 січня 2018 року позивач зверталась з заявами до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат та Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2011-2014 років та 2017 роки у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат з урахуванням раніше виплачених на виконання рішення суду у справі №2-а-647/11 сум та компенсацію вартості проїзду за 2016 рік.

Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації листом від 08 лютого 2018 року №37/10-2009 повідомило позивача про неможливість призначення компенсації вартості проїзду за 2016 рік, оскільки станом на 06 лютий 2018 року у державному бюджеті на 2016 та на 2017 роки не передбачено надання додаткових відповідних видатків у вигляді субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам. Крім того, позивача повідомлено про відсутність підстав для перерахунку щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, з посиланням на те, що вказана виплата здійснюється останній на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", якою встановлено, що розмір щорічної допомоги на оздоровлення потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії ІІІ групи інвалідності складає - 90,00 грн.

Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат за результатами розгляду звернення позивача, листом від 08 лютого 2018 року №09/160-011 повідомлено про те, що на виконання рішення суду у справі №2-а-647/11 проведено ОСОБА_1 розрахунок щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік, сума якої складає 3462,00 грн. Однак, виплату розрахованої суми не проведено за відсутності коштів на виконання рішень судів. Крім того Центром підготовлено розрахунок від 12 серпня 2015 року №09/1/453 та надано Управлінню державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в якому прийнято до обліку судове рішення №2-а-647/11, виконання якого гарантується державою відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою" від 03 вересня 2014 року №440. Щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення з 2011 року, повідомлено, що така нараховувалась у розмірі 90,00 грн, виплата якої здійснювалась через відділення поштового зв`язку №152. Розпорядження щодо компенсації вартості проїзду за 2016 на юридичну адресу Центру станом на 06 лютого 2018 року від Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації не надходило.

Вважаючи протиправними дії відповідачів, щодо відмови у перерахунку щорічної допомоги на оздоровлення за 2011-2014 роки та 2017 рік та відмови у призначенні та виплаті компенсації вартості проїзду за 2016 рік, позивач звернулася з позовом до суду.

Залишаючи позов без розгляду в частині позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що про порушення свого права в частині виплати щорічної грошової допомоги на оздоровлення не в повному розмірі ОСОБА_1 знала, починаючи з 2011 року, а про невиплату компенсації вартості проїзду за 2016 рік - з січня 2017 року, однак своє право на звернення до суду позивачем реалізовано лише в серпні 2018 року, тобто після спливу шестимісячного строку, передбаченого ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, при цьому не надавши доказів поважності причин пропуску цього строку.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (ч. 1).

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2).

Отже строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у випадку не врегульовано питання строків звернення до суду спеціальним законом підлягають застосування положення ст. 122 КАС України.

Водночас посилання апелянта на ст. 70 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII, колегія суддів вважає необґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 70 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції чинній на час звернення позивача до суду громадяни, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, мають право захищати у відповідних державних, судових органах свої законні інтереси та інтереси своїх дітей.

Водночас вказана норма не визначає питання строків звернення до суду, а тому підлягають застосування положення КАС України.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 березня 2021 року по справі №240/12017/19 дійшов наступного висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України у спорах цієї категорії:

1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.

Судом встановлено, що позивач в період з 2011 по день звернення до суду з позовом отримувала щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі 90 грн., який встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562, що підтверджуються поясненнями позивача та розпоряджень Управління праці та соціального захисту наслення за 2011-2017 роки.

Отже позивач щорічно отримувала належну їй одноразову грошову допомогу в конкретному розмірі, відтак була обізнана щодо суми отримуваних виплат та не була позбавлена права на звернення до суду з позовом в межах відповідного строку.

Крім того, як зазначено позивачем в апеляційній скарзі остання з 2011 року по 2018 рік вчиняла активні дії щодо отримання щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, а не у розмірі встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року №562, але їй відмовляли, що свідчить про обізнаність позивача з 2011 року про порушення її прав.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, з заявою про призначення компенсації вартості проїзду відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" позивач звернулася до Управління 20 вересня 2016 року, водночас Управлінням повідомлено останню про неможливість виплати компенсації вартості проїзду за 2016 рік листом від 11 січня 2017 року №37/13-538, що позивачем не заперечується.

Доводи апелянта про те, що виплати компенсації вартості проїзду за 2016 рік мала відбутись в 2017 році, не спростовують факту звернення до суду лише в серпні 2018 року, водночас жодних поважних причин, які б перешкоджали зверненню до суду в межах встановлених строків позивачем не зазначено, доказів не надано, натомість позивач зазначала про дотримання строків звернення до суду.

Колегія суддів звертає увагу, що поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Як вірно зазначено судом першої інстанції дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що перебіг строку звернення до суду з даним позовом розпочинається коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення свого права, що кореспондуються з вимогами ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, отримання позивачем з 2011 року (по 2017 року включно) щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 90 грн. та неотримання компенсації вартості проїзду за 2016 рік з підстав, вказаних у листі - відповіді Управління від 11 січня 2017 року №37/13-538 свідчать про те що позивач була обізнана про порушення її прав.

Верховний Суд висловлювався у подібних правовідносинах щодо застосування ст. 122 КАС України у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 380/5202/20, в якій зазначено, що спірна виплата (щорічна допомога на оздоровлення) є регулярною та виплачується один раз на рік, тому про порушення своїх прав позивач міг дізнатись при її отриманні. Відтак, посилання на триваючий характер бездіяльності відповідача щодо невиплати разової допомоги у тому розмірі, який, на думку позивача, мав бути йому нарахований, є необґрунтованими.

Оскільки, про порушення свого права в частині виплати щорічної грошової допомоги на оздоровлення не в повному розмірі ОСОБА_1 знала, починаючи з 2011 року, а про невиплату компенсації вартості проїзду за 2016 рік - з січня 2017 року, однак своє право на звернення до суду позивачем реалізовано лише в серпні 2018 року, тобто після спливу шестимісячного строку, передбаченого статтею 122 КАС України, при цьому не надавши доказів поважності причин пропуску цього строку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених процесуальним законом підстав для залишення позову в цій частин позовних вимог без розгляду.

Посилання позивача на листи Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 08 лютого 2018 року №37/10-2009 та Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат від 08 лютого 2018 року №09/160-011, як на підставу дотримання строку звернення до суду колегія суддів вважає необґрунтованим з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19, а саме у вказаній справі, оцінюючи дотримання позивачем шестимісячних строків звернення до суду з позовом, Верховний Суд дійшов наступного висновку: "доводи позивача про те, що він звернувся до суду в межах місячного строку від дати отримання ним відповіді із Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, не заслуговують на увагу, оскільки отримавши вказану виплату ще у травні 2014 року позивач знав про неї та у разі незгоди з її розміром мав можливість звернутись до суду за захистом своїх прав".

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції порушено норми ст. 123 КАС України, оскільки позивачу не було надано можливості подати заяву про поновлення пропущеного строку, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації подано відзив від 03 березня 2021 року в якому зокрема заявлено клопотання про застосування стоків позовної давності, водночас у відповіді на відзив від 19 березня 2021 року представник позивача обґрунтовує дотримання строків звернення до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже з урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду заяв/клопотань про поновлення пропуску строку звернення до суду та визнання поважними причин його пропуску.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, обґрунтовано зазначивши про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 240, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку

Повний текст постанови складено "01" грудня 2022 року.