Справа № 280/4164/22
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2022-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2022 року Справа № 280/4164/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сацького Р.В., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до - Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
18 липня 2022 року за вх. № 26819 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність командира Військова частина НОМЕР_2 , яка полягає у неорганізації проведення розслідування нещасного випадку, який стався з ОСОБА_1 у період з 05 лютого 2020 року по 17 лютого 2020 року в зоні проведення Операції об`єднаних сил;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 організувати проведення розслідування нещасного випадку, який стався в період з 05 лютого 2020 року по 17 лютого 2020 року з військовослужбовцем ОСОБА_1 та скласти акт форми НВ-2, та акт форми НВ-3, зазначивши, що причиною нещасного випадку сталося внаслідок виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби;

- визнати протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у неорганізації проведення розслідування нещасного випадку, який стався з ОСОБА_1 04 жовтня 2021 року в зоні проведення Операції об`єднаних сил;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 організувати проведення розслідування нещасного випадку, який стався 04 жовтня 2021 року з військовослужбовцем ОСОБА_1 , та скласти акт форми НВ-2, та акт форми НВ-3, зазначивши, що причиною нещасного випадку сталося внаслідок виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 . Стверджує, що у період з 04 листопада 2019 року по 17 лютого 2020 року приймав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях. В період проходження військової служби та перебування в зоні Операції об`єднаних сил у лютому 2020 року з позивачем трапився нещасний випадок, внаслідок чого отримав травмування. У період проходження служби у зоні Операції об`єднаних сил з 17 вересня 2021 року по 04 жовтня 2021 року, позивач повторно травмувався 17 вересня 2021 року. Зауважує, що під час звільнення військовослужбовцю стало відомо про те, що за фактом нещасних випадків, що сталися з ним, всупереч вимогам законодавства, службового розслідування не організовувалося та не проводилося. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі.

Вважаючи таку бездіяльність протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

08 серпня 2022 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

15 серпня 2022 року за вх. № 31409 до суду надійшла уточнена позовна заява.

26 вересня 2022 року ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі № 280/4164/22 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідно до вимог частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні).

За правилами частини 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Заперечення проти позовних вимог викладено у відзиві, який надійшов до суду 21 жовтня 2022 року за вх. № 39937. Зазначив, що позивачем, всупереч Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, про факти нещасних випадків не було повідомлено безпосереднього керівника (начальника) чи керівника робіт. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд, розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступне.

ОСОБА_1 має статус ветерана війни - учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 14.07.2015 року.

Згідно контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу між Міністерством оборони України в особі ТВО командира військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписано контракт терміном на 1 (один) рік, який набрав чинності з 28.11.2020.

Довідкою, виданою Військовою частиною НОМЕР_2 від 30.11.2021 № 1628, підтвердженого участь ОСОБА_1 у здійсненні заходів забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення в період з 2019 року по 2021 рік, а саме: з 04.11.2019 по 27.01.2020, з 05.02.2020 по 17.02.2020 та з 17.09.2021 по 04.10.2021.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № НОМЕР_5 неврологічного відділення ВМКЦ Східного Регіону (в/ч НОМЕР_6 ), ОСОБА_1 проведено медичний огляд, згідно якого у військовослужбовця наявні: обмежений міжхребцевий остеохондроз, деформуючий спондильоз, спондилоартроз поперекового відділу хреба, ізольовані явища міжхребцевого остеохондрозу шийного, грудного відділів хребта з больовим синдромом та незначним порушенням функції. Хронічна вертеброгенна помірно виражена лівобічна люмбоішіалгія. Поздовжена плоскостопість ІІ ступеня правої стопи та І ступеня лівої стопи без явищ остеоартрозу у таранно-човноподібних суглобах з плантарним фасціїтом зліва з больовими проявами, які пов`язані із захистом Батьківщини. Наслідки травми поперекового відділу хребта (02.2020); закритої травми лівої половини грудної клітини (10.2021) у вигляді консолідованих переломів правого поперекового відростку L1 хребця, 6-го та 7-го ребер зліва без порушення функції дихання; гемангіома печінки всі вищеперелічені травми, згідно виписки, пов`язані з проходженням військової служби. На підставі постанови ВЛК від 02.12.2021, керуючись статтями 64-в, 76-в графи ІІ Розкладу хвороб ОСОБА_1 є обмежено придатним до військової служби. Непридатний до служби у десантно-штурмових військах, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах; придатний до служби у частинах (підрозділах) забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах. Відповідно до постанови ВЛК складено свідоцтво про хворобу № 1966.

14 грудня 2021 року старшому сержанту Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 надано медичну характеристику, в якій йдеться про наступне. У листопаді 2019 року ОСОБА_1 прибув до Військової частини НОМЕР_2 , скарг на здоров`я не мав. До медичного пункту звертався з приводу простудних завхворювань та плантарного фасціїту лівої стопи, вертеброгенної люмблагії. З 24.12 по 05.01.2017 перебував на стаціонарному лікуванні в/ч НОМЕР_7 АДРЕСА_3 , діагноз: позагоспітальна правостороння нижньодольова пневмонія ІІ групи. З 27.01.05.02.2020 перебував на стаціонарному лікуванні у в/ч НОМЕР_8 АДРЕСА_4 , діагноз: гострий бронхіт, ЛН-0. Гострий секреторний середній отит справа. З 19.02.2020 по 28.02.2020 перебував на стаціонарному лікуванні у в/ч НОМЕР_7 АДРЕСА_3 , діагноз: правобічний гострий середній отит (стадія ексудації), кондуктивна туговухість І ступеня, вертеброгенна люмбалгія у фазі загострення, больовий синдром. З 15.11.2021 по 03.12.2021 знаходився на ВКЛ в неврологічному відділенні ВМКЦ Східного Регіону в/ч НОМЕР_6 . Пройшов ВКЛ 02.12.2021. Свідоцтво про хворобу направлено на розгляд до 18 регіональної ВКЛ (м. Одеса). На обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

18 жовтня 2021 року позивачем було подано рапорт до Командира Військової частини НОМЕР_2 про надання дозволу начальнику медичної служби частини на оформлення документів для проходження військової лікарської комісії в зв`язку із закінченням терміну контракту.

28 жовтня 2021 року та 04 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Командира Військової частини НОМЕР_2 із рапортом про надання дозволу начальнику медичної служби частини на оформлення документів для проходження військової лікарської комісії з метою встановлення придатності/непридатності до військової служби.

Листом від 10 лютого 2022 року Військова частина НОМЕР_2 надала відповідь на звернення ОСОБА_1 щодо призначення комісії з розслідування нещасного випадку. Зауважує, що по факту жодних рапортів щодо призначення службового розслідування стосовно травмування ОСОБА_1 до командування Військової частини НОМЕР_2 не надходило. Відомості щодо травмування у військовій частині НОМЕР_2 відсутні.

Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 29.11.2021 № 206-РС звільнено у запас старшого сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта-командира відділення охорони взводу охорони роти охорони батальйону охорони на підставі пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

08 грудня 2021 року витягом із наказу № 252 командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) ОСОБА_1 виключили із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направити до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону його дія поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України.

Статтею 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено початок і закінчення проходження військової служби, а також час та місце виконання обов`язків військової служби.

Згідно із частиною 3 статті 24 вказаного Закону (в редакції, чинній на момент проходження позивачем війкової служби за контрактом) військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 з 04.11.2019 по 27.01.2020, з 05.02.2020 по 17.02.2020 та з 17.09.2021 по 04.10.2021.

Отже, позивач під час проходження військової служби відносився до категорії громадян, які перебувають на військовій службі у Збройних Силах України, та на нього поширюється дія Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Позивач у позовній заяві відсилається до Наказу Міністерства оборони України від 06.02.2001 № 36, яким затверджено Інструкцію про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, зареєстровану в Міністерстві юстиції України, який втратив чинність від 06.01.2022.

Наказом Міністерства оборони України 27 жовтня 2021 року № 332 затверджено Інструкцію про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України.

Інструкція визначає процедуру проведення розслідування та обліку нещасних випадків з військовослужбовцями Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту (у тому числі з відрядженими зі Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту), військовозобов`язаними та резервістами, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовці), отриманих ними професійних захворювань, їх загибелі або смерті зі встановленням зв`язку з виконанням обов`язків військової служби і аварій, що сталися у військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України, Державній спеціальній службі транспорту (далі - військові частини).

Судом встановлено, що за зверненням позивача відповідачем не було призначено службове розслідування та не створено відповідну комісію по факту отримання травми, у визначені Інструкцією строки.

Також за фактом отримання позивачем травми не було складено акт проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку (зникнення, смерті, аварії) за формою НВ-2 згідно з додатком 3 до Інструкції та акт про нещасний випадок (зникнення, смерть) під час виконання обов`язків військової служби за формою НВ-3 згідно з додатком 4 до Інструкції.

Відтак, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 щодо недотримання положень Інструкції під час розслідування нещасних випадків із ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Надаючи оцінку вимогам позивача зобов`язального характеру, суд звертає увагу, що обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункту 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як видно із положень Рекомендації Комітету Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Водночас сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" і "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини").

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Водночас, згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 4 КАС України адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

Отже, суд не може втручатися в дискреційні повноваження органів державної влади та не наділений повноваженням виконувати їх завдання. У заявлених спірних правовідносинах саме комісія з розслідування нещасних випадків має повноваження з`ясувати всі обставини та факти, на підставі яких прийняти правомірні рішення.

Тому, суд не є в даному випадку належним органом, який уповноважений визнати факт, що нещасні випадки, що трапилися з позивачем, пов`язані із виконанням службових обов`язків. Зважаючи, що розслідування не було проведено та зроблені передчасні висновки щодо кваліфікації травм позивача, наявні підстави для зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 організувати проведення службового розслідування з метою повного та всебічного з`ясування обставин та встановлення факту отримання ОСОБА_1 травм, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби, що підтверджено свідоцтвом про хворобу № 1966 та випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 3569, за результатами якого скласти відповідні акти, згідно Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 27 жовтня 2021 року № 332.

Згідно із частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, перевіривши доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, питання про його розподіл не вирішується.

Керуючись статтями 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії -задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення службового розслідування про нещасні випадки в період з 05 лютого 2020 року по 17 лютого 2020 року, та за 04 жовтня 2021 року, що сталися із ОСОБА_1 в період з проходження військової служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 провести службове розслідування з метою з`ясування обставин та встановлення факту отримання ОСОБА_3 травм в період з 05 лютого 2020 року по 17 лютого 2020 року, та за 04 жовтня 2021 року, та за результатами якого, скласти відповідні акти про нещасні випадки, затверджені Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 27 жовтня 2021 року № 332.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 01 грудня 2022 року. Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сацький Р.В.