Справа № 640/18484/22
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2022 року м. Київ № 640/18484/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., за участю секретаря судового засідання Дураєвої А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1

до Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про зняття арешту з майна

за участю представників сторін:

від позивача - Страшного О.О.

від відповідача - Барановського Б.В.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - відповідач), адреса: 03148, місто Київ, вулиця Гната Юри, будинок 9, в якій позивач просить:

- зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Боголей І.Ю від 22 лютого 2011 року у виконавчому провадженні №17772288 при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-244 від 03 жовтня 2008 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва про конфіскацію майна ОСОБА_1 .

В обгрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 23 липня 2008 року Святошинським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №1-244 від 03 жовтня 2008 року про конфіскацію усього належного позивачу майна на користь держави.

На виконання вказаного виконавчого листа державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №17772288, в рамках якого постановою державного виконавця від 22 лютого 2011 року накладено арешт на все належне позивачу майно, який на теперішній час є чинним.

Тобто, як вказує позивач, арешт було накладено у тому числі на 1/4 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , що перебуває у приватній власності останнього.

23 грудня 2011 року державним виконавцем складено акт, відповідно до якого останнім встановлено належність позивачу частки вказаної вище квартири та відсутність можливості виділу цієї частки в натурі.

Постановою державного виконавця від 24 жовтня 2013 року виконавчий лист повернуто стягувачеві, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, яке може бути конфісковане на користь держави, а також зазначено, що виконавчий лист може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 24 жовтня 2014 року.

Проте, як вказує позивач, після повернення виконавчого листа стягувачу, державним виконавцем не було знято арешт, накладений на майно, у зв`язку з чим позивач звернулась до відповідача з відповідною заявою, у відповідь на яку листом від 03 жовтня 2022 позивача повідомлено про відсутність правових підстав для зняття арешту, оскільки чинним законодавством не передбачено зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу.

Вказані обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з цією позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що начальником Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) здійснено перевірку законності матеріалів виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №1-244 від 12 грудня 2016 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва про конфіскацію всього майна засудженого ОСОБА_1 .

На підставі постанови про перевірку законності матеріалів виконавчого провадження визнано дії державних виконавців такими, що вчинені з порушенням вимог статей 13, 47, 55, 64 Закону України «Про виконавче провадження» та постанову державного виконавця від 21 травня 2012 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №17772288 скасовано.

11 листопада 2022 року державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження.

У зв`язку з чим, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

В судовому засіданні 30 листопада 2022 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, надавши суду аналогічні пояснення тим, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити, пославшись на аналогічні обставини тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Святошинського управління юстиції у місті Києві перебував виконавчий лист №1-244, виданий 03 жовтня 2008 року Святошинським районним судом міста Києва про конфіскацію всього майна засудженого ОСОБА_1 (виконавче провадження №17772288).

22 лютого 2011 року постановою державного виконавця накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 .

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №313140880 від 24 жовтня 2022 року, на підставі вказаної вище постанови державного виконавця від 22 лютого 2011 року Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , який є чинним до теперішнього часу.

Постановою державного виконавця від 24 жовтня 2013 року повернуто виконавчий документ стягувачу відповідно до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 08 листопада 2022 року визнано дії державних виконавців Боголей І.Ю., ОСОБА_2 такими, що вчинені з порушенням статей 13, 47, 55, 64, положень Закону України «Про виконавче провадження». Постанова державного виконавця Стеценко Н.І. про повернення виконавчого документа стягувачу №17772288 від 21 травня 2012 року скасована, зобов`язано головного державного виконавця Барановського Б.В. усунути порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» та вжити заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду.

Постановою начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11 листопада 2022 року скасована постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 29 жовтня 2013 року, що видала ОСОБА_3 (не діє) при примусовому виконанні виконавчого листа №1-244, виданого Святошинським районним судом міста Києва 03 жовтня 2008 року.

Постановою головного державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11 листопада 2022 року відновлено виконавче провадження ВП№17772288 з виконання: виконавчого листа №1-244 від 12 грудня 2016 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва про конфіскацію всього майна засудженого ОСОБА_1 .

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі по тексту - Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII) та Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі по тексту - Закон України від 21 квітня 1999 року №606-XIV).

Частиною 2 статті 25 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV передбачено, що державний виконавець здійснює виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 40 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачеві у разі, якщо: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно статті 55 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV арешт застосовується: для виконання рішення про конфіскацію майна боржника.

Також, згідно частини 2 статті 50 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Водночас, відповідно до пункту 7 Розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, в Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ зазначено порядок виконання та правового регулювання саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження».

Відповідно до статті 1 як Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV, так і Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, виконавче провадження визначається як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Тобто з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

Так, відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктами 6, 7 частини 3 цієї ж статті виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до вимог статті 41 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, під час примусового виконання виконавчого листа державним виконавцем вживалися заходи щодо арешту майна боржника у зв`язку з виконавчим провадженням відповідно до вимог Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV.

Зокрема, арешт на все майно належне на праві власності позивачу було накладено на підставі постанови державного виконавця від 22 лютого 2011 року, а 24 жовтня 2013 року вказане вище виконавче провадження ВП №17772288 було завершено, у зв`язку з поверненням стягувачеві виконавчого документу.

Водночас, станом на теперішній час постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 24 жовтня 2013 року скасована та виконавче провадження №17772288 постановою державного виконавця від 11 листопада 2022 року - відновлено, відповідно, відсутні підстави для зняття арешту з майна, накладеного на підставі постанови державного виконавця від 22 лютого 2011 року.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем доведено правомірність вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255,287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом десяти днів з дня його проголошення

Суддя К.Ю. Гарник