Справа № 640/18100/18
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2022-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Сорочка Є.О.,

за участю секретаря Бринюк Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - позивач) звернулось з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві про:

- визнання неправомірною та такою, що порушує законні права та інтереси, відмову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії щодо повернення на рахунок ПАТ «Українська залізниця» (), відкритого в головному управлінні ПАТ «Ощадбанк» №61, МФО 300465, безпідставно сплаченого виконавчого збору в рамках виконавчого провадження ВП №51241983, зокрема, але не виключно, звернутися з поданням до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо повернення позивачу стягненого виконавчого збору в рамках виконавчого провадження ВП №51241983;

- зобов`язання відповідача вчинити дії щодо повернення на рахунок позивача, відкритого в головному управлінні ПАТ «Ощадбанк» №61, МФО 300465, безпідставно сплаченого виконавчого збору в рамках виконавчого провадження ВП №51241983, зокрема, але не виключно, звернутися з поданням до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо повернення позивачу стягненого виконавчого збору в рамках виконавчого провадження ВП №51241983.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2022 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив суд апеляційної інстанції його скасувати, прийняти нову постанову якою відмовити у задоволенні позову.

Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції залишено поза увагою факт пропущення строків позивача на звернення до суду, хоча вказані обставини були зазначені у поданому відповідачем відзиві. Так, на переконання апелянта, в суду першої інстанції були наявні всі підстави для залишення позовної заяви ПАТ «Українська залізниця» без розгляду.

Також, апелянт наголошує, що судом 15.01.2019 неправомірно винесено ухвалу про відмову Відділу в задоволенні клопотання про розгляд справи в загальному провадженні, незважаючи на вимоги ч.4 п.4 ст.257 КАС України.

Крім того, в порушення норм ч.1 ст.255 КАС України судом першої інстанції видано позивачу вказане рішення з штампом суду від 01.07.2022 про те, що рішення набрало законної сили. Так, на переконання апелянта, суд порушив діюче законодавство та обмежив відповідача у справі на апеляційне оскарження рішення суду.

Решта доводів апелянта стосуються порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оцінка яким буде надана в даній постанові.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач 15.08.2018 звернувся до відповідача з вимогою про вчинення дій щодо повернення виконавчого збору, в якій просило останнього вчинити дії щодо повернення на рахунок ПАТ «Українська залізниця» (), відкритого в головному управлінні ПАТ «Ощадбанк» №61, МФО 300465, безпідставно сплаченого виконавчого збору у розмірі 20668034,18грн. в рамках виконавчого провадження ВП №51241983, зокрема, але не виключно, звернутися з поданням до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо повернення позивачу стягненого виконавчого збору у розмірі 20668034,18грн.

Листом від 12.09.2018 №26395-33-18/20.1/24 Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомив позивача, що у нього відсутні повноваження щодо повернення на рахунок ПАТ «Українська залізниця» виконавчого збору у розмірі 20668034,18грн. в рамках ВП №51241983, оскільки станом на час примусового стягнення та перерахування виконавчого збору, постанова про стягнення виконавчого збору від 02.09.2016 №51241983 та постанова про заміну сторони виконавчого провадження від 26.08.2017 були чинними. Рішення суду яке підлягало виконанню, як і виконавчий документ не скасовувалось та станом на момент надання відповіді є чинними.

Таким чином, відповідач вказаним листом повідомив, що відсутні правові підстави для повернення стягнутого в примусовому порядку з боржника виконавчого збору на підставі ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», так як виконавче провадження закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду, постанова про закінчення виконавчого провадження від 09.07.2017 не оскаржувалась та є чинною.

Не погоджуючись з оскаржуваною відмовою, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду Донецької області від 19 жовтня 2015 року у справі №905/1775/15 стягнуто з ДП "Донецька залізниця" на корить ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку" 6 960 965,85 доларів США заборгованості за кредитом, 54 066,68 доларів США поточної заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, 546 674,21 доларів США простроченої заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом та 71 909,32 грн. судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.03.2016 постанову Донецького апеляційного господарського суду від 26 січня 2016 року, та рішення Господарського суду Донецької області від 19 жовтня 2015 року - залишено без змін.

На підставі судових наказів, 26.05.2016 відкрито виконавче провадження №51241983.

У подальшому, ухвалою Господарського суду Донецької області від 10.08.2016 замінено ДП «Донецька залізниця» на правонаступника - ПАТ «Укрзалізниця».

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 08.11.2016 скасовано вищевказану ухвалу. У задоволенні заяви ДП «Донецька залізниця» про заміну боржника відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.01.2017 скасовано постанову Донецького апеляційного господарського суду від 08.11.2016 та ухвалу господарського суду Донецької області від 10.08.2016 залишено в силі.

Відповідно до платіжного доручення №275/24-1 від 18.01.2017 були списані з рахунків позивача грошові кошти у розмірі 7561706,74 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.01.2017 становить 208928384,39грн. та виконавчий збір у розмірі 756170,76 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.01.2017 становить 20892838,33грн.

У подальшому, платіжним дорученням №349 від 25.01.2017 з Державної казначейської служби України на рахунок ПАТ «Українська залізниця» повернуто грошові кошти на суму 2472502,35грн., як надлишок стягнених коштів згідно наказу №905/1775/15 від 10.08.2016 господарського суду Донецької області, в яку, як зазначає позивач, входить і частина суми виконавчого збору.

Згідно розпорядження Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.01.2017 №51241983/-24 сума виконавчого збору, що була стягнена з позивача становить 20668034,18грн.

У подальшому, постановою Верховного Суду України від 21.06.2017 заяву публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про перегляд Верховним Судом України ухвали Господарського суду Донецької області від 10 серпня 2016 року та постанови Вищого господарського суду України від 11 січня 2017 року задоволено частково; постанову Вищого господарського суду України від 11 січня 2017 року скасовано, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 8 листопада 2016 року залишено в силі.

Також, ухвалою Господарського суду Донецької області від 06.03.2017 задоволено частково скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанов про заміну сторони виконавчого провадження ВП N 51241983 від 26.08.2016 та про стягнення виконавчого збору ВП N 51241983 від 02.09.2016, подану 14.09.2016. Визнано незаконними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови ВП N 51241983 від 02.09.2016 про стягнення виконавчого збору з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". Визнано недійсною постанову ВП N 51241983 від 02.09.2016 державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 11.05.2017 ухвалу господарського суду Донецької області від 06.03.2017 скасовано частково. Скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанов про заміну сторони виконавчого провадження ВП N 51241983 від 26.08.2016 та про стягнення виконавчого збору ВП N 51241983 від 02.09.2016 р. залишено без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.11.2017 скасовано постанову Донецького апеляційного господарського суду від 11.05.2017 та ухвалу Господарського суду Донецької області від 06.03.2017.

Скаргу ПАТ "Українська залізниця" на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанов про заміну сторони виконавчого провадження ВП N 51241983 від 26 серпня 2016 року та про стягнення виконавчого збору ВП N 51241983 від 2 вересня 2016 року задоволено.

Визнано незаконними постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 26 серпня 2016 року про заміну сторони виконавчого провадження ВП N 51241983 та від 2 вересня 2016 року ВП N 51241983 про стягнення з ПАТ "Українська залізниця" виконавчого збору.

Скасовано постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 26 серпня 2016 року про заміну сторони виконавчого провадження ВП N 51241983 та від 2 вересня 2016 року ВП N 51241983 про стягнення з ПАТ "Українська залізниця" виконавчого збору.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 ухвалу Господарського суду Донецької області від 15.09.2020 скасовано в частині відмови у задоволенні заяви N 2022/1140 від 11.08.2020 Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Лиман Донецької області про визнання наказу Господарського суду Донецької області від 22.02.2016 р. в означеній справі таким, що не підлягає виконанню.

Визнано наказ Господарського суду Донецької області від 22.02.2016 р. у справі №905/1775/15, який видано на виконання рішення Господарського суду Донецької області від 19.10.2015 р., залишеного без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 26.01.2016 р., яким стягнуто з Державного підприємства "Донецька залізниця", м. Донецьк на корить Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку", м. Київ заборгованості за кредитним договором № KKPOSKD.991040.033 від 07.11.2013 р., що складається з заборгованості за кредитом в сумі 6960965 (шість мільйонів дев`ятсот шістдесят тисяч дев`ятсот шістдесят п`ять) доларів США 85 центів, поточної заборгованості зі сплати відсотків в сумі 54066 (п`ятдесят чотири тисячі шістдесят шість) доларів США 68 центів, простроченої заборгованості зі сплаті відсотків в сумі 546674 (п`ятсот сорок шість тисяч шістсот сімдесят чотири) доларів США 21 цент, таким, що не підлягає виконанню.

В іншій частині ухвалу Господарського суду Донецької області від 15.09.2020 р. залишено без змін.

Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом постанови відділу ДВС про заміну сторони виконавчого провадження від 26.08.2016 та про стягнення виконавчого збору від 02.09.2016 в рамках ВП 51241983 визнані незаконними та скасовані.

При цьому, зі змісту постанови Східного апеляційного господарського суду від 30.11.2020, вбачається, що приймаючи рішення про визнання наказу Господарського суду Донецької області від 22.02.2016 таким, що не підлягає виконанню, суд виходив з того, що визначений в наказі обов`язок боржника перед стягувачем є припиненим у зв`язку із його виконанням, та є безумовною підставою для визнання відповідного наказу суду таким, що не підлягає виконанню у розумінні статті 328 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 7 ст. 27 Закону у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Отже, підставами для повернення стягнутого виконавчого збору є: 1) закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню; 2) визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, необхідно зауважити, що визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є окремою самостійною підставою для повернення стягнутого виконавчого збору.

Таким чином, враховуючи, що постанову державного виконавця від 02.09.2016 ВП №51241983 про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» виконавчого збору, на підставі якої з позивача стягнуто виконавчий збір, скасовано, а також визнання наказу Господарського суду Донецької області від 22.02.2016 таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на повернення надміру зарахованих до державного бюджету сум виконавчого збору, якому кореспондує відповідний обов`язок відповідача вчинити дії, спрямовані на повернення виконавчого збору позивачу.

Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі) визначає Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 № 787 (далі - Порядок № 787).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України (далі - органи ДФС) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Заява про повернення коштів з бюджету, яка подається до відповідного органу Казначейства, складається платником у довільній формі з обов`язковим зазначенням такої інформації: причини повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб`єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи та номер контактного телефону, сума платежу, що підлягає поверненню, спосіб перерахування коштів з бюджету - у безготівковій формі із зазначенням реквізитів рахунку одержувача коштів чи у готівковій формі.

Як вбачається з матеріалів справи, в межах даного позову позивачем оскаржується саме неправомірна відмова відповідача щодо вчинення дій спрямованих на повернення безпідставно сплаченого виконавчого збору.

Так, позивач 15.08.2018 звертався до відповідача з вимогою про вчинення дій щодо повернення виконавчого збору, в якій просило останнього вчинити дії щодо повернення на рахунок ПАТ «Українська залізниця» (), відкритого в головному управлінні ПАТ «Ощадбанк» № НОМЕР_1 , МФО 300465, безпідставно сплаченого виконавчого збору у розмірі 20668034,18грн. в рамках виконавчого провадження ВП №51241983, зокрема, але не виключно, звернутися з поданням до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо повернення позивачу стягненого виконавчого збору у розмірі 20668034,18грн.

Проте, відповідач відмовив у вказаному мотивуючи тим, що станом на час примусового стягнення та перерахування виконавчого збору, постанова про стягнення виконавчого збору від 02.09.2016 №51241983 та постанова про заміну сторони виконавчого провадження від 26.08.2017 були чинними. Рішення суду яке підлягало виконанню, як і виконавчий документ не скасовувалось та станом на момент надання відповіді є чинними.

Однак, враховуючи встановлені обставини у даній справі, та беручи до уваги постанову Вищого господарського суду України від 16.11.2017 у справі 905/1775/15 вказане твердження відповідача не відповідає дійсності.

Наведене у сукупності дає підстави для висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано визнано протиправною відмову відповідача вчинити дії щодо повернення на рахунок ПАТ «Українська залізниця» (), відкритого в головному управлінні ПАТ «Ощадбанк» №61, МФО 300465, безпідставно сплаченого виконавчого збору в рамках виконавчого провадження ВП №51241983, зокрема, але не виключно, звернутися з поданням до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо повернення позивачу стягненого виконавчого збору в рамках виконавчого провадження ВП №51241983 та зобов`язано відповідача вчинити дії щодо повернення на рахунок позивача, відкритого в головному управлінні ПАТ «Ощадбанк» №61, МФО 300465, безпідставно сплаченого виконавчого збору в рамках виконавчого провадження ВП №51241983, зокрема, але не виключно, звернутися з поданням до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо повернення позивачу стягненого виконавчого збору в рамках виконавчого провадження ВП №51241983.

Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду та наявність підстав для залишення позову без розгляду, колегія суддів зауважує наступне.

В силу приписів частин 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів зауважує, процесуальне законодавство пов`язує початок перебігу строку на звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів не з моментом, коли права особи були порушені, а з моментом, коли особи дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 15.08.2018 звернувся до відповідача з вимогою про вчинення дій щодо повернення виконавчого збору.

Листом від 12.09.2018 №26395-33-18/20.1/24 Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомив позивача, що у нього відсутні повноваження щодо повернення на рахунок ПАТ «Українська залізниця» виконавчого збору у розмірі 20 668 034,18грн. в рамках ВП №51241983.

З даним позовом до суду позивач звернувся 02.11.2018, тобто у межах строків, визначених ч. 2 ст. 122 КАС України.

При цьому, посилання апелянта на десятиденний строк звернення до суду встановлений ст. 287 КАС України, у даному випадку, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, ст.287 КАС України визначено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

При цьому, позовні вимоги в даній справі мотивовані протиправною відмовою відповідача вчинити дії щодо повернення на рахунок позивача безпідставно сплаченого виконавчого збору в рамках виконавчого провадження №51241983.

На переконання колегії суддів, даний спір не відноситься до категорії справ визначених статтею 287 КАС України, позаяк предметом оскарження у даній справі є відмова щодо вчинення певних дій поза межами виконавчого провадження.

Тобто, в даному випадку дії відповідача не пов`язані із вчиненням ним виконавчих дій в межах виконавчого провадження.

Отже, даний спір виник із публічно-правових відносин у яких відповідач є суб`єктом владних повноважень.

Відтак, на дані правовідносини поширюється загальний шестимісячний строк звернення до суду, який як зазначалось вище, позивачем не пропущено.

Щодо доводів апелянта стосовно порушення порядку розгляду даної справи колегія суддів зауважує наступне.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2019 відмовлено Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в задоволенні клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні, оскільки позовні вимоги не заявлені в грошовому розмірі, а тому враховуючи предмет та підстави позову, склад учасників справи суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для розгляду справи в загальному позовному провадженні.

Так, як зазначалось вище, в межах даного спору оскаржується відмова Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити певні дії.

При цьому, п.4 ч.4 ст. 257 КАС України, на яку посилається апелянт в даному випадку не підлягає до застосування, оскільки вказана норма передбачає оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, що не відповідає позовним вимогам у даній справі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з мотивів викладених у вказаній ухвалі та не вбачає підстав для скасування рішення суду виходячи із наведених апелянтом доводів.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції видано позивачу вказане рішення з штампом суду від 01.07.2022 про те, що рішення набрало законної сили. А тому, суд порушив діюче законодавство та обмежив відповідача у справі на апеляційне оскарження рішення суду, колегія суддів оцінює критично, з огляду на те, що вказана обставина не впливає на правильність висновків суду першої інстанції викладених в оскаржуваному рішенні.

Більше того, в резолютивній частині вказаного рішення судом першої інстанції роз`яснено набрання рішенням законної сили та порядок його оскарження.

Крім того, обставина на яку посилається апелянт не перешкодила відповідачу у зверненні до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Відтак, апелянтом не доведено обмеження судом першої інстанції передбаченого законом права відповідача на апеляційне оскарження рішення суду.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.241, 242, 286, 308, 310, 313, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя: І.В. Федотов

Судді: Н.М. Єгорова

Є.О. Сорочко

Повний текст постанови виготовлено 04.11.2022 року.