Справа № 280/1653/22
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2022-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

05 грудня 2022 року Справа № 280/1653/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Запорізькій області

до Головного управління ДФС у Запорізькій області

до Державної казначейської служби України

про визнання дій протиправними та зобов`язання чинити певні дії, стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (ділі відповідач1), Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач 2), Державної казначейської служби України (далі- відповідач 3) в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби України в Запорізькій області від 03 червня 2021 року № Ф-84628- 51 на суму 3117,18 грн.

- визнати протиправною відмову Головного управління Державної податкової служби України в Запорізькій області, оформлену листом від 09.12.2021 №77608/6/08 01-24-07, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про повернення помилково сплаченої суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

-зобов`язати Головне управління Державної податкової служби України в Запорізькій області підготувати висновок про повернення ОСОБА_1 помилково сплаченої суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 9801,66 грн.

-зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби України в Запорізькій області підготувати висновок про повернення ОСОБА_1 помилково сплаченої суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 17 655,66 грн.

-стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку грошову суму у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що не погоджується з оскаржуваним вимогою про сплату боргу (недоїмки) та відмовою Головного управління Державної податкової служби України в Запорізькій області, оформлену листом від 09.12.2021 №77608/6/08 01-24-07, оскільки у період з 20.09.2016 по 07.05.2018, з 15.05.2018 по 28.09.2018, з 26.02.2019 по 26.04.2019, та з 03.07.2019 по теперішній час позивач була найманим працівником, і за неї сплачував єдиний внесок роботодавець. Крім того, звертає увагу, що підставою для формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску є акти документальних перевірок, самостійні звіти платника про нарахування єдиного внеску та облікові дані з інформаційної системи органу доходів із зборів, однак контролюючий орган не проводив перевірку господарської діяльності позивача. Зазначає, що за ВП 59117717, ВП №61046173, ВП №361971952, ВП №61971775 з неї стягнута недоїмка в розмірі 29 293, 44 грн. в примусовому порядку. Проте, оскільки рішенням по справі № 280/321/21 скасовано вимоги Головного управління ДФС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) від 19 листопада 2018 року №84628-51; від 13 травня 2019 року №Ф-84628-51 в частині визначення недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 17 655,66 грн. (сімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят п`ять гривень 66 коп.), від 12 листопада 2019 року №Ф-84628-51 в частині визначення недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 24 703,14 грн. (двадцять чотири тисячі сімсот три гривні 14 коп.), від 11 лютого 2020 року №Ф-84628-51 та рішення № від 23 липня 2020 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску то відмова відповідача 1 щодо повернення надміру сплачених коштів є протиправною. Крім того вважає , що наявні підстави для стягнення з відповідачів на її користь моральної шкоди в розмірі 15 000 грн. Просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 07.02.2022 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 06.06.2022 відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

22.07.2022 ГУ ДПС у Запорізькій області подано відзив на позовну заяву, у якому з позовними вимогами не погоджується та зазначає, що згідно даних АІС «Податковий Блок» ОСОБА_1 перебувала на податковому обліку з 03.03.2015 по 10.09.2020 як фізична особа особа-підприємець, на загальній системі оподаткування. Вказує, що в порушення положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) позивач з 2017 року не сплачує єдиний внесок у статусі фізичної особи-підприємця, у зв`язку з чим контролюючим органом винесені вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені. Зазначає, що позивачем за період 2020 рік було сплачено борг з ЄСВ 29292, 44 грн, Звертає увагу, що станом на 18.07.2022 у позивача обліковується податковий борг по ЄСВ в суму 3118, 18 грн. Вважає, що при винесенні оскаржуваної вимоги та відмови податковий орган діяв відповідно до норм чинного законодавства та в межах своїх повноважень. Крім того, зазначили що із доданих позивачкою до позовної заяви документів не вбачається причинного зв`язку із як вона вказує шкодою та якимись діями ГУ ДПС у Запорізькій області. Просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 05.12.2022 замінено відповідача Головне управління ДПС у Запорізькій області () на правонаступника - Головне управління ДПС у Запорізькій області (69107, м.Запоріжжя, пр. Соборний, буд.166, код ЄДРПОУ ВП: 44118663).

У відповідності до п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності, та згідно ст.ст. 257, 263 розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, відповідно до вищевказаних приписів КАС України, справу розглянуто судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець Бердянською районною державною адміністрацією Запорізької області, дата запису: 02.03.2015, номер запису: 0020703, перебувала на обліку в Головному управлінні ДПС у Запорізькій області (Бердянське управління) з 03.03.2015, за номером 34, була зареєстрована як платник єдиного соціального внеску з 03.03.2015, за номером 7033, припинила підприємницьку діяльність 10.09.2020, номер запису: 001020703, підстава: власне рішення.

Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , у період з 20.09.2016 по 07.05.2018 позивач працювала на посадах консультанта відділу підбору персоналу, фахівця відділу професійного підбору у Товаристві з обмеженою відповідальністю «СМАРТ СОЛЮШНС», у період з 15.05.2018 по 28.09.2018 на посаді начальника відділу персоналу в Товаристві з обмеженою відповідальністю «РІТЕЙЛ КОНСУЛЬТАНТ», у період з 26.02.2019 по 26.04.2019 на посаді начальника відділу персоналу в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЧИСТИЙ СВІТ ТЕХНОЛОГІЙ», з 03.07.2019 працює на посаді начальника відділу кадрів у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЛАЙКАМОБАЙЛ УКРАЇНА».

03.06.2021 ГУ ДПС у Запорізькій області сформувало та направило на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-84628-51 , відповідно до заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску становить 3117,18 грн.

Вимога сформована на підставі даних інформаційної системи контролюючого органу щодо заборгованості зі сплати поточних нарахувань єдиного внеску.

Крім того, за виконавчими провадженнями ВП №59117717 (по примусову виконанню вимоги про сплату боргу №Ф-84628-51-У від 19 листопада 2018 року на суму 15819,54 грн.), ВП №61046173 (по примусову виконанню вимоги про сплату боргу №Ф-84628-51-У від 13 травня 2019 року на суму 5211,36 грн.), ВП №361971952 (по примусову виконанню вимоги про сплату боргу №Ф-84628-51-У від 11 лютого 2020 року на суму 2754,18 грн.), ВП №61971775 (по примусову виконанню вимоги про сплату боргу №Ф-84628-51-У від 12 листопада 2019 року на суму 5508,36 грн.) з позивача стягнута недоїмка в розмірі 29 293, 44 грн. в примусовому порядку.

Не погоджуючись з вищезазначеними вимогами про сплату боргу (недоїмки) та рішенням № від 23.07.2020, позивачем була подана позовна заява про скасування зазначених вимог та рішення.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.04.2021 по справі №280/321/21 позовні вимоги задоволено частково:

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) від 19 листопада 2018 року №84628-51.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) від 13 травня 2019 року №Ф-84628-51 в частині визначення недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 17 655,66 грн. (сімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят п`ять гривень 66 коп.).

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області від 12 листопада 2019 року №Ф-84628-51 в частині визначення недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 24 703,14 грн. (двадцять чотири тисячі сімсот три гривні 14 коп.).

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) від 11 лютого 2020 року №Ф-84628-51.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у Запорізькій області № від 23 липня 2020 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набрало законної сили 13.07.2021.

Обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі №280/321/21, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи в силу положень статті 78 КАС України.

Позивач 19.11.2021 звернулась до відповідачів з заявами про повернення надміру сплачених коштів, а саме до ГУ ДФС у Запорізькій області про повернення 17 655, 66 грн., до ГУ ДПС у Запорізькій області у сумі 9801, 66 грн., у зв`язку з тим, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.04.2021 були частково скасовані вимоги про сплату боргу (недоїмки), за якими недоїмка була стягнута з Позиваки в примусовому порядку.

За результатами розгляду заяви позивача про повернення помилково сплачених коштів Головне управління ДПС у Запорізьобласті листом від 09.12.2021 №77608/6/08-01-24-07 відмовило позивачу у поверненні грошових коштів, посилаючись на те, що у Позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску за кодом платежу 71040000 у сумі 3117,18 грн. за 2020 рік (січень, лютий, червень).

Вважаючи протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки) та відмову поверненні грошових коштів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон №2464-VI

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Як зазначено у частині 4 статті 4 Закону №2464-VI, особи, зазначені в пунктах 4 та 5-1 частини 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набув чинності з 01.01.2017) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює двадцяти п`яти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок;

Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI визначено, що мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Абзацом 3 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI визначено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа у місяці, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Таким чином, сплата єдиного внеску фізичною особою-підприємцем на загальній системі оподаткування за 2017 рік мала бути здійснена до 09.02.2018 у розмірі не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та не менше за розмір мінімального страхового внеску.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII внесено зміни, у тому числі до Закону №2464-VI (набули чинності з 01.01.2018).

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (тут і в подальшому в редакції з 01.01.2018) для платників, зазначених в пунктах 4 (крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5, 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Згідно з абзацом 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI, в разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пунктом 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI передбачено, що для платників, зазначених в пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, зазначені в пунктах 4, 5, 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з абзацом 4 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених в пунктах 4, 5 частини 1 статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. В разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (частина 11 статті 9 Закону №2464-VІ).

Відповідно до частини 12 статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Частиною 2 статті 25 Закону №2464-VІ передбачено, що у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів (частина 3 статті 25 Закону №2464-VІ).

Як зазначено у частині 10 статті 25 Закону №2464-VІ на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 2 частини 11 статті 25 Закону №2464-VІ передбачено, що за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску органом доходів і зборів накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Як зазначено у частині 16 статті 25 Закону №2464-VI, строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення недоїмки, штрафів, пені не застосовується.

Отже, починаючи з 01.01.2017 відповідно до вищезазначених норм встановлений безальтернативний обов`язок фізичної особи-підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності. При цьому в разі неотримання доходу, за будь яких умов, єдиний внесок має бути сплачений у розмірі не менше розміру мінімального страхового внеску на місяць. Виключення з даного правила стосуються лише фізичних осіб-підприємців, які отримують пенсію або соціальну допомогу. Несвоєчасна сплата платником єдиного внеску передбачає застосування контролюючим органом до такої особи штрафу та пені. Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення недоїмки, штрафів, пені не застосовується.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2020 - 4723 грн.

Як зазначалось вище, відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464-VI, для зазначеної категорії платників встановлена обов`язкова ставка єдиного внеску, що дорівнює 22% бази нарахування.

Як встановлено судом позивач з 20.09.2016 по 07.05.2018 працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «СМАРТ СОЛЮШНС», з 15.05.2018 по 28.09.2018 - у Товаристві з обмеженою відповідальністю «РІТЕЙЛ КОНСУЛЬТАНТ», з 26.02.2019 по 26.04.2019 - у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЧИСТИЙ СВІТ ТЕХНОЛОГІЙ», з 03.07.2019 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЛАЙКАМОБАЙЛ УКРАЇНА».

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 у зазначені періоди роботодавці нараховували позивачу заробітну плату, з якої сплачено страхові внески.

Відповідно до підпункту 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з абзацом 1 пункту 1, пункту 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд зазначає, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в податкових органах і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 по справі №440/2149/19, який враховується судом в силу положень частини 5 статті 242 КАС України.

Суд зазначає, що у спірних правовідносинах предметом оскарження є вимога про сплату боргу (недоїмки) від 03.06.2021 на суму 3117, 18 грн., яка охоплює період 1 квартал 2020 року та 2 квартал 2020 року.

Як встановлено судом, у позивач з липня 2019 року перебуває в трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАЙКАМОБАЙЛ УКРАЇНА , який за неї сплачує страхові внески згідно з положеннями чинного законодавства як за застраховану особу. Доказів отримання позивачем у вказаний період доходів від провадження підприємницької діяльності відповідачем не надано.

Отже, у вказаному періоді позивач була найманим працівником, а також мала статус фізичної особи-підприємця. Оскільки роботодавець сплачував за позивача страхові внески, в даному випадку у позивача у вказаний період був відсутній обов`язок зі сплати єдиного внеску як у фізичної особи-підприємця, оскільки за інших умов відбудеться подвійне оподаткування, що суперечить принципам податкового законодавства.

З огляду на вказане, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 03.06.2021 №84628-51 є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо визнання протиправною відмови Головного управління Державної податкової служби України в Запорізькій області, оформлену листом від 09.12.2021 №77608/6/08 01-24-07,суд зазначає наступне

Процедура повернення платникам коштів по єдиному внеску визначена Порядком зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 16.01.2016 року №6, Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.02.2016 р. за № 193/28323 (далі - Порядок № 6).

Згідно п. 4. Порядку № 6, у випадку надмірної сплати сум єдиного внеску на рахунок 3556 податковим органом здійснюється зарахування цих Коштів у рахунок майбутніх платежів за тим самим рахунком відповідно до встановленого розміру єдиного внеску та у порядку календарної черговості виникнення зобов`язань Платника з цього платежу

Відповідно до пп.1 п. 5 Порядку №6 повернення надміру та/або помилково сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) здійснюється у випадку надмірної або помилкової сплати єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на відповідний небюджетний рахунок за балансовим рахунком 3556:

Повернення єдиного внеску здійснюється на підставі заяви платника про таке повернення (далі - Заява).

Заява подається до контролюючого органу, на рахунок якого сплачено єдиний внесок, за встановленою формою.

У разі надходження Заяви з рахунку 3556 підрозділ контролюючого органу, на який покладено функцію адміністрування єдиного внеску, у строк не більше ніж десять робочих днів з дати реєстрації Заяви проводить перевірку наданої платником інформації.

Заява залишається без задоволення у таких випадках::

- невідповідність Заяви визначеній формі; недостовірність викладеної у Заяві інформації;

- подання Заяви не за місцем обліку надміру та/або помилково сплачених сум єдиного внеску;

- наявність у платника заборгованості зі сплати єдиного внеску та/або фінансових санкцій.

Так суд зазначає, що на момент звернення позивача 19.11.2021 до відповідачів з заявами про повернення надміру сплачених коштів, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 03.06.2021 №84628-51 була чинною та за позивачем рахувався податковий борг у сумі 3117, 18 грн., а тому відмова Головного управління ДПС у Запорізькій області викладена у листі від 09.12.2021 №77608/6/08-01-24-07 у поверненні позивачу грошових коштів, з посиланням на те, що у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску за кодом платежу 71040000 у сумі 3117,18 грн. за 2020 рік (січень, лютий, червень) є обґрунтованою та правомірною.

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога щодо визнання протиправної відмови відповідача 1, оформлену листом від 09.12.2021 №77608/6/08 01-24-07, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Крім того, не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача 1, 2 підготувати висновки про повернення позивачу помилково сплаченої суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 9801,66 грн. та розмірі 17 655,66 грн., як похідні від попередньої.

Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Так, позивач зазначає у позові, що у зв`язку з протиправними діями відповідачів, позивачка зазнала душевні страждання, оскільки починаючи з лютого 2020 року з її заробітної плати в примусовому порядку стягувались кошти за вимогами про сплату боргу (недоїмки) у сумі 29 293, 44 грн. та майже рік позивач недотримувала належну їй заробітну плату та була позбавлена можливості в повній мірі користуватись належними їй коштами. У зв`язку із СOVID-19, з 19.12.2020 до 30.04.2021 Протоколом №12 Постійної комісії з питань техногенно - екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій КМДА було заборонено перевезення пасажирів КП «Київський метрополітен», що значно ускладнювало можливість працювати та позивач вимушена була користуватись послугами таксі. У зв`язку з тим, що позивач вимушена була нести додатковий тягар зі сплати означених вище платежів, витрачати час для з`ясування підстав такого стягнення, пояснювати роботодавцю причини виникнення заборгованості, додатково витрачати час для захисту своїх інтересів (звертатись до юристів, суду, тощо) стан її здоров`я погіршився, що виразилось у нервовому зриві, та позивачка вимушена була в лютому 2021 року звернутись до лікаря - невропатолога та проходити курс лікування в денному стаціонарі з діагнозом «Вегетативний криз по типу панічної атаки 02.02.2021, мігрень з аурою, головний біль напруження пароксизмальний, соматоформний розлад, вертеброгенна цервікодорсалгія, міофасиальний больовий синдром». Даний стан продовжувався у позивачки значний час та 15.08.2021 вона вимушена була знов звернутись до лікаря - невролога, яким встановлений діагноз «тривожно - депресивний розлад». Крім того, у зв`язку з тим, що позивач недоотримувала заробітну плату вона вимушена була 11.12.2020 звернутись до банківської установи для отримання кредитних коштів в розмірі 45 000 грн. для оплати лікування матері.

Велика Палата Верховного суду в свої постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 234/14299/15-ц зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 21 КАС України, у редакції Закону України від 1 січня 2016 року, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз змісту вищезазначеної статті дає підстави для висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень, й вони мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Виходячи з вищевикладеного , суд зазначає, що у даній справі справі предметом спору є правомірність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03.06.2021 №84628-51 та листа вимови від 09.12.22021, в той час як позивач в обґрунтування вимоги для відшкодування моральної шкоди зазначає душевні страждання та погіршення стану здоров`я, які виникли із за протиправності дій суб`єкта владних повноважень ще з лютого 2020 року, оскільки з її заробітної плати в примусовому порядку стягувались кошти за вимогами про сплату боргу (недоїмки) на суму 29 293, 44 грн., які були предметом оскарження в інші справі (№ 280/321/21).

Враховуючи вищевикладене, суд проходить до висновку, що заявлена позивачем вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки зазначена позивачем моральна шкода, завдана суб`єктом владних повноважень, не поєднана з вимогами які є предметом спору у вказаній справі.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з того, що частиною 3 статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 9, 77, 132, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 166, код ЄДРПОУ ВП 441186630) до Головного управління ДФС у Запорізькій області 69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 166, ) до Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, код ЄДРОПУ 37567646) про визнання дій протиправними та зобов`язання чинити певні дії, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Запорізькій області від 03.06.2021 № Ф-84628- 51 на суму 3117,18 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору у сумі 992 гривні 40 копійок.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова