Справа № 640/3512/20
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2022 року м. Київ № 640/3512/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М. розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до 1. Державної міграційної служби України
про 2. Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати Наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області № 451 від 29.07.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 213-19 від 03.12.2019 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.02.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

17 березня 2020 року на виконання ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем 1 надано відзив на адміністративний позов, який проти позовних вимог заперечив у повному обсязі.

Відзив обґрунтовано тим, що ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області було належним чином проаналізовано всі подані відомості надані позивачем та причини звернення за захистом, і на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також відповідач 1 зазначає, що на підставі зазначеного та керуючись частиною 5 статті 12 зазначеного Закону, ДМС України правомірно прийнято рішення про відхилення скарги позивача на наказ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області № 451 від 29.07.2019 року про відмову в оформленні документів позивачу для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У поданій до суду відповіді на відзив, позивач не погоджувався з твердженнями відповідача 1 та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Станом на час вирішення справи, відповідачем 2 обов`язку щодо доведення правомірності своїх дій та рішень не виконано, відзиву без поважних причин не надано.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

08 липня 2019 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області із заявою про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області № 451 від 29.07.2019 року відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 29.07.2019 року №201 повідомлено позивача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

06 серпня 2019 року позивачем було подано скаргу до Державної міграційної служби України на вказаний вище наказ Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області № 451 від 29.07.2019 року.

Рішенням Державної міграційної служби України № 213-19 від 03.12.2019 відхилено скаргу позивача від 27 лютого 2017 року на наказ Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області № 451 від 29.07.2019 року.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини 5 статті 5 Закону № 3671 особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до вимог частин 2 та 7 статті 7 Закону № 3671 у заяві заявник викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до положень пункту 6 частини 8 Закону № 3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно з пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 21.11.2019 року у справі № 816/2279/17.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином Бангладеш. ІНФОРМАЦІЯ_1 , бенгалець за національністю, мусульманин за віросповіданням, неодружений, освіта середня, рідна мова бенгальська. Зі слів заявника, народився та проживав у регіоні Куштіа, с Шімуліа, Бангладеш.

Також встановлено, що ОСОБА_1 нелегально прибув до України з території Російської Федерації та 22.08.2018 звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В своїй заяві позивач просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він є членом «Націоналістичної партії Бангладеш» (далі-«БНП») та залишив Бангладеш через політичні проблеми в країні громадянської належності, а тому вважає, що у випадку його повернення до Бангладеш, йому загрожує фізичне насильство або вбивство.

Суд зазначає, що в обґрунтування необхідності визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач згідно протоколу співбесіди зазначав про те, що почав займатися політичною діяльністю в 19 років тому що діяльність партії завжди йому імпонувала, оскільки партія «допомагає бідним студентам».

Також зі слів позивача, стосовно нього було порушено кримінальні справи про підпал транспортних засобів у 2014 році та про підпал будинку у 2016 році, які були сфабриковані проти нього за ініціативи колишнього голови села, який був членом партії «Авамі Ліг» та його односельцем. Одночано, позивач звертав увагу, що піддавався фізичному насильству з боку того ж самого члена партії «Авамі Ліг».

У той же час, відповідач 2 за результатами співбесіди дійшов висновку, що зазначена позивачем інформація по країні походження та відповідні докази не вказують на реальний ризик державного або недержавного переслідування або серйозного збитку для рядових членів партії або прихильників, а тому було відмовлено ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що винесено оскаржуваний наказ № 451 від 29.07.2019 року, скаргу на який було відхилено рішенням Державної міграційної служби України № 213-19 від 03.12.2019 року та, які є предметом оскарження в даній справі.

Надаючи оцінку правомірності відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Закону № 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частини 1 статті 6 Закону № 3671, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як зазначив позивач під час співбесіди першою країнами його прибуття були ОАЕ та Російська Федерація.

При цьому, як було встановлено вище, позивач, в Україну прибув нелегально приблизно 22.08.2018, відносно нього 05.09.2018 прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, однак звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до органу міграційної служби 08.07.2019 року.

Тобто, майже через рік, позивач звернувся органу міграційної служби заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до переконання, що вказане свідчить про те, що у разі, якщо б в Бангладеш існувала реальна загроза його життю та свободі, він б не зволікав зі зверненням за захистом в Україні.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що з аналізу інформації по країні походження встановлено, що в Бангладеш протягом тривалого часу зберігається досить напружена внутрішньополітична ситуація, з традиційним протистоянням провладних сил та опозиції, яке періодично ускладнювалося терористичною активністю ісламістських радикалів. Головні опозиційні партії Бангладеш, у першу чергу, Націоналістична партія Бангладеш з одного боку і правляча партія «Аізамі Ліг» перебувають у стані практично перманентної боротьби, що підтверджується наступною інформацією про країну походження: «Бангладеш має двопартійну систему. в якій влада історично змінювалася між політичними коаліціями - «Авамі Ліг» і «БНП». (Джерело: Freedom House: Свобода у світі 2019 - Бангладеш, 4 лютого 2019 року).

У той же час, суд звертає увагу, що позивачем не надано доказів щодо його політичної діяльність у партії «БНП», вчинення щодо нього переслідування на фізичного насильства.

Поряд з цим, як зазначив позивач в його обов`язки в діяльності партії входило лише збиранням інформації про студентів, які потребують допомоги.

Таким чином, позивачем не доведено фактів загрози його життю і здоров`ю з боку правлячої партії, натомість позивач зазначив, що його сім`я продовжує проживати у Бангладеш, доказів, що їм погрожували чи погорджують, повідомлено не було..

Крім того, за інформацією відповідача 1, аналізом по країні громадянської належності позивача встановлено, що наразі відсутні будь-які прояви насильства до прибічників опозиційних партій, а поодинокі випадки завдання шкоди їх членам розслідуються поліцією, що дає можливість сказати про нормальну політичну ситуацію в країні.

За вказаних обставин, суд погоджується з позицією відповідача 1 щодо сумнівності показань позивача, щодо політичних переслідувань, адже під час співбесіди позивач не зміг надати докази своєї діяльності у зазначеній політичній партії, позивач не орієнтується у програмі партії, не зазначає політичних заходів, окрім мітингу, в яких приймав участь, як член партії, крім того позивачем не надано жодного доказу щодо наявності кримінального провадження відносно нього.

Отже, суд приходить до висновку, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи не дає підстав вважати, що він бажає залишитися в Україні саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо нього смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином відповідач 2, приймаючи наказ № 451 від 29.07.2019 року, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту діяв в межах повноважень та спосіб, що визначений Конституцією та законами України, обґрунтовано, неупереджено, добросовісно, розсудливо, з дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, у зв`язку з чим підстави для його визнання протиправним та скасування, відсутні.

З огляду на встановлення судом правомірності наказу № 451 від 29.07.2019 року, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов до переконання про правомірність та обґрунтованість рішення Державної міграційної служби України № 213-19 від 03.12.2019 року про відхилення скарги на вказаний наказ, а отже позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Також не підлягає задоволенню позовна вимога стосовно зобов`язання Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки вона є похідною від попередніх позовних вимог.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.М. Погрібніченко