Справа № 756/4411/21
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №756/4411/21 Суддя (судді) першої інстанції: Мамедова Ю.Т.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

розглянувши письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління ДПС у м. Києві, в якому просив суд, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог:

визнати протиправними дії відповідача щодо відкриття виконавчого провадження №60990010;

зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження №60990010 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»;

зобов`язати відповідача виключити позивача з Єдиного реєстру боржників.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2022 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач позивач вказує, що з 01.07.2004 втратив право проводити діяльність у якості ФОП (у зв`язку з не проходженням процедури перереєстрації ФОП). Отже ідентифікація його відповідачем в якості ФОП суперечить принципу добровільності в реалізації фізичною особою, закріпленого Конституцією права на підприємницьку діяльність.

Також, позивач вважає, що висновок суду першої інстанції про необхідність оскарження вимоги податкового органу порушує його право на формування позовних вимог.

Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, позивач вказує, на те, що при вирішенні цієї справи не враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 01.07.2020 у справі №260/81/19, а саме: «…Велика Палата Верховного Суду вважає, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права є цих умовах, а користується ним на власний розсуд.»

Суд першої інстанції не враховував зазначені вище правові висновки Верховного Суду, чим порушив ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при прийнятті оскаржуваного рішення.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2022 відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду на 30.11.2022.

Відзив на апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду не надходив.

В судове засідання, призначене на 30.11.2022 учасники справи або їх представники не з`явились.

Відповідач отримав апеляційні матеріали на електронну пошту, а також поштовим зв`язком, що підтверджено Довідкою про доставку електронного листа від 25.11.22/756/4411/21 та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Третя особа також отримала апеляційні матеріали на електронну пошту, що підтверджено Довідкою про доставку електронного листа від 25.11.22/756/4411/21.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач електронної адреси не зазначив, в матеріалах справи наявний номер телефону НОМЕР_1 .

Згідно довідки секретаря судових засідань від 29.11.2022, останній 25, 28 та 29.11.2022 здійснював телефонні дзвінки з метою повідомлення позивача про відкриття провадження за його апеляційною скаргою та призначення такої до судового розгляду, втім позивач не відповідав.

Додатково судова повістка у даній справі була опублікована на офіційному сайті Шостого апеляційного адміністративного суду 29.11.2022.

Згідно трекінгу поштового відправлення 969 відправлення на поштову адресу позивача станом на 26.11.2022 не вручене під час доставки.

На виконання ч. 7 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів враховує, зважає на обов`язок суду направити процесуальні документи та повіски-повідомлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення, днем отримання яких є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення. Втім також, слід врахувати, що розгляд даної справи має скорочені терміни на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а позивач у даній справі є апелянтом, що передбачає його зацікавленість в розгляді його апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Як підтверджено матеріалами справи, 11.05.2019 ГУ ДПС у м. Києві відносно ОСОБА_1 складено вимогу №Ф-268340-17У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску в сумі 21 030,90 грн.

16.01.2020 третя особа звернулася до відповідача з заявою про відкриття виконавчого провадження.

21.01.2020 відповідач відкрив виконавче провадження ВП №60990010 з примусового виконання вимоги №Ф-268340-17 У, виданої 11.05.2019. Одночасно відповідач виніс постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відкриття виконавчого провадження ВП №60990010, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що вимога №Ф-268340-17 У позивачем не оскаржувалась. Крім того, судом не встановлено, що така вимога не відповідає встановленим в ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» вимогам до виконавчого документу та/або наявні передбачені у вказаній нормі підстави для повернення виконавчого документу стягувачу.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним Законом, що здійснює регулювання правовідносин, які склалися в процесі судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів є Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404-VIII).

За визначенням, що міститься у ст. 1 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Керуючись ч. 1 ст. 13 Закону №1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

На виконання ч. 1 ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами частин 1, 5, 7 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.

Статтею 3 Закону №1404-VIIІ визначено, що примусовому виконанню підлягають, зокрема, рішення інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.

Згідно абз. 3-4 ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

Отже, вимога про сплату недоїмки у розумінні вимог Закону №2464-VI є виконавчим документом, то вона підлягає примусовому виконанню у відповідності до приписів Закону №1404-VIIІ.

Згідно із абз. 5-7 ч. 4 ст. 25 Закону №2464-VI у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску. Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску. У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.

Наказом Міністерства фінансів України 09.12.2015 №1124 затверджено Порядок розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу (далі - Порядок №1124).

За приписами п. 1 розділу IV Порядку №1124 контролюючий орган, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під підпис. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення контролюючим органом не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

Пункт 2 розділу IV Порядку №1124 передбачає, що скарга на вимоги та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу подана з дотриманням порядку і строків, визначених пунктом 3 розділу II та пунктом 1. розділу IІІ цього Порядку, зупиняє строки їх сплати до винесення рішення контролюючим органом вищого рівня або дня набрання судовим рішенням законної сили.

Строки сплати фінансових санкцій також призупиняються до дня набрання рішенням суду законної сили в разі оскарження платником вимоги, якщо накладення фінансових санкцій пов`язано з її виникненням або несвоєчасною сплатою суми недоїмки.

Аналогічні приписи передбачені вимогами абз. 4 п. 56.18 ст. 56 Податкового Кодексу України, зокрема, при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент відкриття виконавчого провадження ВП №60990010 та станом на момент ухвалення рішення у даній справі судом першої інстанції (18.01.2022), сума боргу, яка утворилася за податковою вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-268340-17У є узгодженою, оскільки не оскаржувалась позивачем в судовому порядку, що не заперечується учасниками справи.

Крім того, колегія суддів вказує, що державний виконавець, як посадова особа суб`єкта владних повноважені, зобов`язаний діяти на підставі та в межах повноважень передбачених законодавствам України, відтак у такого станом на день отримання податкової вимоги не було передбачених ст. 4 Закону №1404-VIII підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Крім того, що державні виконавці, в силу Закону №1404-VIII, не наділені повноваженнями перевірки факту оскарження відповідного виконавчого документу.

Отже, встановивши відповідність виконавчого документа вимогам ст. 4 Закону №1404-VIII, державний виконавець не мав правових підстав для повернення податкової вимоги від від 11.05.2019 №Ф-268340-17У без прийняття до виконання та в силу вимог закону був зобов`язаний винести постанову про відкриття виконавчого провадження.

Посилання позивача на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 01.07.2020 у справі №260/81/19 не можуть бути взяті до уваги, оскільки стосуються саме скасування податкової вимоги, предмет же даної справи - визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця.

Отже, мотиви та доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновки суду першої інстанції не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом повно з`ясовано обставини справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315, 316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2022 року.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.О. Беспалов

І.О. Грибан