Справа № 380/7482/22
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 380/7482/22 пров. № А/857/14386/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.09.2022р. в адміністративній справі за позовом представника ОСОБА_1 , діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2 , до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання виплатити пенсію на визначений банківський рахунок (суддя суду І інстанції: Мричко Н.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 06.09.2022р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

13.05.2022р. через систему «Електронний суд» представник Акерман О.М., діючий на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Львівській обл. щодо невиплати пенсії за віком ОСОБА_2 , на визначений пенсіонером банківський рахунок, відкритий в АТ «ОТП Банк»; зобов`язати пенсійний орган виплачувати пенсію ОСОБА_2 на визначений пенсіонером банківський рахунок, відкритий в АТ «ОТП Банк» (а.с.1-3).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.32-33).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.09.2022р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФ України у Львівській обл. щодо невиплати ОСОБА_2 пенсії за віком на визначений пенсіонером банківський рахунок відкритий в АТ «ОТП Банк»; зобов`язано ГУ ПФ України у Львівській обл. виплатити ОСОБА_2 пенсію на визначений нею банківський рахунок, відкритий в АТ «ОТП Банк»; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.62-67).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України у Львівській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.70-74).

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку виплати пенсії та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України №1596 від 30.08.1999р., для поновлення виплати пенсії через банк позивачу необхідно звернутися особисто до відділу обслуговування громадян (сервісний центр) із заявою та паспортом або іншим документом, що посвідчує особу, місце проживання, (реєстрації) або до установи уповноваженого банку.

Органи ПФ України уповноважені здійснювати виплату пенсії через поточні рахунки в банках у разі наявності заяви про виплату пенсії або грошової допомоги, бланк якої є додатком № 1 до Порядку № 1596.

Листом ПФ України № 2800-030202-8/13907 від 15.04.2022р. відповідач повідомив позивача про порядок виплати пенсії та грошової допомоги через поточні рахунки в банку.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем дотримана вимога щодо особистої подачі заяви про виплату пенсії на банківський рахунок.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, до грудня 2014 року позивач перебувала на обліку у ГУ ПФ України у Львівській обл.

У зв`язку із виїздом за кордон, виплата пенсії позивача була припинена.

05.07.2019р. ОСОБА_2 звернулася до відповідача із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії за віком.

За результатами розгляду заяви ГУ ПФ України у Львівській обл. прийняло рішення № 2703/03.11-32 від 17.07.2019р. про відмову у поновленні раніше призначеної пенсії.

Не погодившись із зазначеним рішенням пенсійного органу, ОСОБА_2 оскаржила його до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.07.2020р. у справі №1.380.2019.006756 визнано протиправним рішення ГУ ПФ України у Львівській обл. № 2703/03.11-32 від 17.07.2019р. про відмову в поновленні ОСОБА_2 раніше призначеної пенсії за віком; зобов`язано пенсійний орган провести поновлення та виплату ОСОБА_2 пенсії за віком з дати припинення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

На виконання рішення суду у справі № 1.380.2019.006756 відповідач поновив нарахування пенсії за віком.

Зважаючи на те, що позивач не проживала в Україні, не мала відкритого банківського рахунка, виплата пенсії не здійснювалася.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2021р. у справі № 380/12407/20 у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати пенсії за віком на визначений нею банківський рахунок відмовлено. В обґрунтування прийнятого рішення суд зазначив, що представник позивача відкрив рахунок поза межами Львівської обл. у підвідомчості якої позивач перебуває на обліку як отримувач пенсії, що суперечить вимогам Порядку № 1596.

В січні 2022 року представник позивача відкрив рахунок в АТ «ОТП Банк» та 06.05.2022р. через особистий кабінет направив до відповідача в електронному вигляді заяву про виплату пенсії або грошової допомоги від 04.05.2022р., однак виплата пенсії зі сторони відповідача не здійснювалася.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що подання заяви про виплату пенсії пенсіонеру, який виїхав на постійне проживання за межі України, допускається, у тому числі, представником такого пенсіонера за довіреністю і така заява повинна бути розглянута пенсійним органом

У рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2021р. у справі №380/12407/20 вже було наголошено на можливості звернення у відповідності до Порядку № 1596 із заявою про виплату пенсії, в тому числі уповноваженим представником пенсіонера. При цьому, єдиною умовою, якої недотрималася позивач при зверненні до пенсійного органу із заявою про виплату пенсії, (яка слугувала підставою для відмови у задоволенні її позову) було відкриття банківського рахунка у межах Львівської обл., у підвідомчості якої позивач перебуває на обліку як отримувач пенсії.

Проте, незважаючи на виконання позивачем зазначеної умови відкриття рахунка у межах Львівської обл. в АТ «ОТП Банк» та висновку суду про можливість подання заяви про виплату пенсії представником пенсіонера, відповідач повторно посилається на необхідність особистого звернення пенсіонера із заявою про виплату пенсії.

З метою повного відновлення неодноразово порушених прав позивача суд зобов`язав відповідача виплатити позивачу пенсію на визначений пенсіонером банківський рахунок відкритий в АТ «ОТП Банк».

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмовлених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб`єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

При цьому, Основний Закон містить імперативну норму, згідно з якою громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознаками місця проживання або іншими ознаками (стаття 24).

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996р., ратифікована Законом України № 137-V від 14.09.2006р., яка набрала чинності з 01.02.2007р. визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І).

Ратифікувавши зазначену Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Згідно ст.12 Хартії з метою забезпечення ефективного здійснення права на соціальне забезпечення Сторони зобов`язуються, зокрема, започаткувати систему соціального забезпечення або підтримувати її функціонування; підтримувати систему соціального забезпечення на задовільному рiвнi, принаймні на такому, який дорівнює рівню, необхідному для ратифікації Європейського кодексу соціального забезпечення; вживати заходів шляхом укладання відповідних двосторонніх i багатосторонніх угод або в інший спосіб i відповідно до умов, визначених у таких угодах, для забезпечення, серед іншого, рівності між їхніми власними громадянами та громадянами інших Сторін у тому, що стосується прав на соціальне забезпечення, включаючи збереження пільг, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, незалежно від пересування захищених осіб по територіях держав Сторін.

Згідно з позицією Конституційного Суду України, яка висловлена у рішенні № 2-р/2019 від 04.06.2019р. (пункти 3.1 та 3.2 мотивувальної частини) до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави; гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй. Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї (п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №3-рп/2012 від 25.01.2012р.). За будь-яких обставин сутність права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист не може бути порушена, а законодавче регулювання у цій сфері має відповідати принципам соціальної держави. Конституційний Суд України наголошував на необхідності дотримання вказаних принципів, зокрема, у Рішенні № 20-рп/2011 від 26.12.2011р.

Держава Україна, як учасниця Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, визнає право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування, і може встановлювати тільки такі обмеження цього права, які визначаються законом, і лише остільки, оскільки це сумісно з природою зазначеного права, і виключно з метою сприяти загальному добробуту в демократичному суспільстві.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

Людина вступає в пенсійні правовідносини для реалізації свого права на отримання пенсійного забезпечення і такі відносини, за загальним правилом, мають безстроковий характер.

Частиною другою ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Верховний Суд у постанові від 04.12.2019р. по справі №804/3217/18 сформулював такий висновок про застосування норм права у подібних правовідносинах: «право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні».

Як слідує з матеріалів справи, позивач до виїзду за кордон перебувала на обліку у відповідача та отримувала пенсію за віком, громадянство України не втрачала.

Тому, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно із ст.1 цього Закону пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.47 вказаного Закону пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам, у тому числі допомоги на поховання і сум пенсій, грошової допомоги, недоотриманих у зв`язку із смертю одержувача, особам, які мають право на отримання таких виплат, головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м.Києві (далі органи Пенсійного фонду) та структурними підрозділами з питань соціального захисту населення місцевих держадміністрацій, виконавчого органу міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, центрами з нарахування та здійснення соціальних виплат (далі органи соціального захисту населення), а також інших грошових виплат, що фінансуються органами соціального захисту населення за рахунок відповідних бюджетів (далі пенсія та грошова допомога), шляхом зарахування на поточні рахунки одержувачів пенсії та грошової допомоги (далі одержувачі), а у разі їх смерті на поточні рахунки осіб, які мають право на отримання допомоги на поховання та недоотриманої суми пенсії, грошової допомоги, в уповноважених банках визначає Порядок виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затв. постановою КМ України № 1596 від 30.08.1999р.

Відповідно до п.3 вказаного Порядку виплата і доставка пенсій та грошової допомоги здійснюється уповноваженими банками на умовах, визначених зазначеним Порядком, та на підставі договорів, що укладаються:

- між уповноваженими банками та органами соціального захисту населення;

- між уповноваженими банками, Пенсійним фондом України та органами Пенсійного фонду.

Згідно із п.4 зазначеного Порядку виплата пенсій та грошової допомоги відповідно до цього Порядку здійснюється за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувачів в населених пунктах у межах України, в яких функціонують вибрані одержувачами уповноважені банки, їх відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) (далі - установи уповноважених банків).

Відповідно до п.п.8, 9 згаданого Порядку поточні рахунки одержувачам відкриваються уповноваженими банками згідно з вимогами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку, що регулюють порядок відкриття рахунків у національній та іноземній валюті.

Між уповноваженим банком і одержувачем укладається договір банківського рахунка. Положеннями договору не можуть погіршуватися умови виплати пенсій та грошової допомоги, встановлені цим Порядком. Умови договору повинні передбачати можливість його розірвання за ініціативою однієї із сторін.

Згідно з п.10 цього Порядку заява про виплату пенсії або грошової допомоги (додаток 1) або заява про виплату пенсії або грошової допомоги з відкриттям рахунка (додаток 4) подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду України або органу соціального захисту населення за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті в межах України.

Заява про виплату пенсії або грошової допомоги може прийматися органом Пенсійного фонду України або органом соціального захисту населення через установи уповноваженого банку. Заява приймається за умови пред`явлення паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу та підтверджує її вік, і визначеного законодавством документа, необхідного для з`ясування місця її проживання, та реєструється в установленому порядку.

За змістом п.п.12, 13 вказаного Порядку органи Пенсійного фонду та органи соціального захисту населення на підставі заяв, передбачених пунктом 10 цього Порядку, складають:

- списки на зарахування пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки (далі - списки) згідно з додатком 2 у двох примірниках;

- опис списків на зарахування пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки (далі - опис) згідно з додатком 3 у трьох примірниках.

Списки у двох примірниках за один день до початку кожного виплатного періоду, за який виплачується пенсія та грошова допомога, подаються органами Пенсійного фонду та органами соціального захисту населення відповідним установам уповноважених банків разом з двома примірниками описів.

Списки подаються одночасно на паперових і магнітних (електронних) носіях, крім випадків, зазначених в абзаці третьому цього пункту.

Таким чином, підставою для виплати пенсії через поточні рахунки в банках є заява про виплату пенсії або грошової допомоги (бланк якої є додатком № 1 до вказаного Порядку), яка може бути подана пенсійному органу відповідно до п.10 зазначеного Порядку двома шляхами, а саме:

особисто пенсіонером до органу ПФ України;

від установи уповноваженого банку.

Аналогічні положення закріплені у п.1.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою Правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р. (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яким передбачено, що заява про виплату пенсії шляхом зарахування на поточний рахунок пенсіонера в банку подається заявником згідно з Порядком № 1596.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що органи ПФ України уповноважені здійснювати виплату пенсії через поточні рахунки в банках у разі наявності заяви про виплату пенсії або грошової допомоги.

Згідно наявних у матеріалах справи документів, 06.05.2021р. представник позивача через особистий кабінет направив пенсійному органу заяву від 04.05.2022р. про виплату пенсії або грошової допомоги (згідно установленої форми) на банківський рахунок в АТ «ОТП Банк». На поданій заяві міститься підпис працівника та печатка АТ «ОТП Банк», що додатково підтверджує вірність реквізитів банківського рахунка та його належність позивачу (а.с.8).

Проте, відповідач жодним чином не відреагував на вказану заяву про виплату пенсії.

Натомість лише у відзиві на позовну заяву ГУ ПФ України у Львівській обл. зазначив про те, що позивачу для поновлення виплати пенсії через банк необхідно звернутися особисто до відділу обслуговування громадян (сервісний центр) із заявою та паспортом або іншим документом, що посвідчує особу, місце проживання, (реєстрації) або до установи уповноваженого банку (а.с.46-50).

Згідно п.6 Порядок виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затв. постановою КМ України № 1596 від 30.08.1999р., одержувачі самостійно вибирають уповноважений банк для відкриття поточного рахунка.

При цьому, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інші акти не встановлюють обов`язку пенсіонера подавати заяву, зокрема, про виплату пенсії, лише особисто.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою Правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р., передбачає можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його представником, який діє на підставі виданої йому нотаріально посвідченої довіреності (п.1.3, 4.1, 4.2 цього Порядку).

Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 20.01.2022р. у справі № 280/4551/21, де зазначено, що подання заяви про поновлення виплати пенсії пенсіонеру, який виїхав на постійне проживання за межі України, у період дії Порядку № 22-1 у редакції постанов правління ПФ України № 13-1 від 07.07.2014р. та № 25-1 від 16.12.2020р. допускається, у тому числі, представником такого пенсіонера за довіреністю і така заява повинна бути розглянута пенсійним органом з урахуванням інших вимог Порядку № 22-1.

Подання заяви про виплату пенсії на банківський рахунок лише особисто призведе до парадоксальної ситуації, за якої заяви про поновлення пенсії можуть подавати представники пенсіонерів, а заяви про виплату пенсії на банківський рахунок лише особисто пенсіонери.

З огляду на зазначене, подання заяви про виплату пенсії пенсіонеру, який виїхав на постійне проживання за межі України, допускається, у тому числі, представником такого пенсіонера за довіреністю і така заява повинна бути розглянута пенсійним органом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2021р. у справі №380/12407/20 вже було наголошено на можливості звернення у відповідності до Порядку № 1596 із заявою про виплату пенсії, в тому числі представником пенсіонера. При цьому, єдиною умовою, якої недотрималася позивач при зверненні до пенсійного органу із заявою про виплату пенсії (яка слугувала підставою для відмови у задоволенні її позову), було відкриття банківського рахунка у межах Львівської обл., у підвідомчості якої позивач перебуває на обліку як отримувач пенсії.

Незважаючи на виконання позивачем зазначеної умови відкриття рахунка у межах Львівської обл. в АТ «ОТП Банк», та висновок суду про можливість подання заяви про виплату пенсії представником пенсіонера, відповідач повторно посилається на необхідність особистого звернення пенсіонера із заявою про виплату пенсії.

Окрім цього, з метою повного відновлення неодноразово порушених прав позивача, правильним способом захисту її порушеного права буде зобов`язати відповідача виплатити позивачу пенсію на визначений пенсіонером банківський рахунок відкритий в АТ «ОТП Банк».

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі». Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії» і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003р. у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008р.) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п.25 цього рішення).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії Суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п.33 цього рішення).

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Інші висновки рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає підставними і обґрунтованими, оскільки такі відповідають вимогам законодавства, діючого на момент виникнення спірних відносин.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткову підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення, із вищевказаних мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України у Львівській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.09.2022р. в адміністративній справі № 380/7482/22 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Дата складання повного тексту судового рішення: 02.12.2022р.