Справа № 140/5831/22
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2022-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року ЛуцькСправа № 140/5831/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності, дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 із позовом: 1) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій за 2014-2015 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані ним календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 та 2015 роки, виходячи з його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; 2) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 10 квітня 2014 року по 26 березня 2015 року зі встановленням базового місяця січень 2008 року; зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 10 квітня 2014 року по 26 березня 2015 року зі встановленням базового місяця січень 2008 року; 3) про визнання протиправними дій щодо ненарахування та невиплати грошової допомоги для оздоровлення за 2014 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2015 роки; зобов`язання здійснити нарахування та виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2014 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2015 роки; 4) про визнання протиправними дій щодо розрахунку розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди; зобов`язання здійснити перерахунок розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату донарахованих сум (а.с.19-23).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що проходив військову службу у відповідача з 10 квітня 2014 року по 26 березня 2015 року, однак у вказаний період йому не здійснювалася виплата індексації грошового забезпечення з урахуванням січня 2008 року як базового місяця. Позивач вважає, що індексацію грошового забезпечення йому проведено з порушення Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, оскільки відповідачем неправильно визначено місяць для обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) для нарахування індексації грошового забезпечення, яким, на думку позивача, має бути січень 2008 року місяць останнього підвищення тарифних ставок (окладів).

Крім того, позивач вказав, що норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», припиняючи надання додаткових відпусток із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не припиняють права учасника бойових дій на отримання у рік звільнення грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, а тому відповідач протиправно не нарахував та не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 та 2015 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Також позивач зазначив, що згідно з карткою особового рахунку військовослужбовця за 2014 та 2015 роки він отримав грошову допомогу на оздоровлення у 2015 році у розмірі 1586,50 грн, однак без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, а у 2014 році - взагалі її не було нараховано та не виплачено, як і протиправно у 2014 та 2015 роках не виплачено матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні (а.с.30-35). В обґрунтування цієї позиції зазначив, що позивач набув статус учасника бойових дій після звільнення з військової служби, а саме 27 квітня 2015 року, а тому грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014, 2015 рік йому не може бути нарахована і виплачена, адже позивач на момент отримання статусу учасника бойових дій вже був звільнений з лав Збройних Сил України у запас та не є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 . На думку відповідача, відсутні підстави і для нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2015 роки, позаяк позивач з відповідними рапортами не звертався. У свою чергу щомісячна додаткова грошова винагорода не враховується для розрахунку грошової допомоги на оздоровлення.

Відповідач вважає, що не підлягає задоволенню вимога про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 10 квітня 2014 року по 26 березня 2015 року із встановленням січня 2008 року як базового місяця. Нарахування позивачу індексації грошового забезпечення проводилося відповідно до вимог чинного на той час законодавства. У свою чергу позивач не надав жодних розрахунків, які вказують на те, що індексація грошового забезпечення була йому нарахована та виплачена у заниженому розмірі.

Крім того відповідач вважає, що позов подано із пропуском строку звернення до суду.

Інших заяв по суті справи чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні на адресу суду від учасників справи не надходило.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) у період з 10 квітня 2014 року по 18 грудня 2014 року та у Військовій частині НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_4 ) у період з 19 грудня 2014 року по 26 березня 2015 року, що не заперечується відповідачем і підтверджено ним у відзиві на позов. Військова частина НОМЕР_5 ( НОМЕР_4 -польова пошта) є правонаступником Військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 -польова пошта).

Посвідчення серії НОМЕР_6 , видане 27 квітня 2015 року Управлінням персоналу штабу Військової частини НОМЕР_7 , підтверджує статус позивача як учасника бойових дій (а.с.6), а 29 квітня 2022 року Управлінням соціального захисту населення Камінь-Каширської районної державної адміністрації ОСОБА_1 видано посвідчення серії НОМЕР_8 як особі з інвалідністю ІІ групи, що надає право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни (а.с.6).

На звернення позивача Військова частина НОМЕР_1 листом від 03 липня 2022 року №299/фс повідомила, що грошова допомога на оздоровлення за 2015 рік була нарахована та виплачена в сумі 1586,50 грн; індексація грошового забезпечення за 2015 рік була нарахована та виплачена на загальну суму 102,10 грн, а матеріальна допомога не нараховувалася та не виплачена у зв`язку з відсутністю рапорту позивача (а.с.7).

Довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 10 жовтня 2022 року №537/фс також підтверджується виплата ОСОБА_1 у лютому 2015 році індексації грошового забезпечення у розмірі 102,10 грн (а.с.37), а виплата грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік у березні 2015 року карткою особового рахунку військовослужбовця (а.с.9). У свою чергу довідкою відповідача від 10 жовтня 2022 року №538/фс підтверджено, що розрахунок грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік проведено із таких складових: посадовий оклад 530,00 грн; оклад за військовим званням 30,00 грн; надбавка за вислугу років 56,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 308,00 грн; премія 662,50 грн (а.с.36).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Предметом спору у цій справі серед іншого є правомірність поведінки відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані ним календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 та 2015 роки.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII), відповідно до статті 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

За змістом статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) та «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-XII (далі - Закон №1932-XII).

За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку набуте за період проходження військової служби.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду у рішенні від 16 травня 2019 року та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18 у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.

Відповідно до пункту 37.11 розділу XXXVII Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260 (далі - Інструкція №260, чинна до 20 липня 2018 року) особам офіцерського складу та особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, зазначеним у пунктах 37.9 та 37.10 цієї Інструкції, що мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.

Отже, при звільненні військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації

Водночас право на додаткову відпустку, передбачену статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ, нерозривно пов`язане із наявністю у військовослужбовця відповідного статусу, у даному випадку статусу учасника бойових дій.

Згідно з пунктом 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302 (зі змінами), документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються пільги і компенсації, є, зокрема, «Посвідчення учасника бойових дій».

Посвідчення серії НОМЕР_6 підтверджує статус учасника бойових дій ОСОБА_1 з 27 квітня 2015 року.

Однак не є спірною та обставина, що позивач з 26 березня 2015 року виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, тобто, до встановлення йому статусу учасника бойових дій. Відтак, на момент звільнення зі служби позивач не набув право на додаткову відпустку, передбачену статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ, а у відповідача відсутній обов`язок для виплати компенсації за невикористані дні такої відпустки.

Таким чином, взаємопов`язані позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій за 2014-2015 роки та зобов`язання нарахувати та виплатити таку грошову компенсацію, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, задоволенню не підлягають.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 10 квітня 2014 року по 26 березня 2015 року зі встановленням базового місяця січня 2008 року, суд зазначає таке.

Згідно з статтею 18 Закону України від 05 жовтня 2000 року №2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі - Закон №2017-III) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Статтею 19 Закону №2017-III передбачено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (пункт 3 статті 9 Закону №2011-XII).

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України від 03 липня 2001 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282-ХІІ).

Згідно з абзацом другим статті 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Стаття 4 Закону №1282-XII визначає підстави для проведення індексації: індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (до 01 січня 2016 року - 101%).

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін (частини друга-четверта статті 4 Закону №1282-XII).

Відповідно до статті 6 Закону №1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюються на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078, зі змінами, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078 (в редакції до 01 грудня 2015 року), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункт 4 Порядку №1078).

Згідно з статтею 9 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (частини перша, друга, шоста статті 5 Закону №1282-XII).

Аналогічні положення закріплені і у пункті 6 Порядку №1078.

Таким чином, виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні.

Обґрунтовуючи позов, позивач покликається на положення пункту 5 Порядку №1078 стосовно визначення базового місяця для нарахування індексації.

Відповідно до пункту 5 Порядку №1078 у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

09 грудня 2015 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі - Постанова №1013), яка набрала чинності 15 грудня 2015 року та відповідно до пункту 6 цієї постанови застосовується з 01 грудня 2015 року.

Постановою №1013 до Порядку №1078 внесені зміни, пункт 5 викладено в новій редакції: «У разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку».

Таким чином, з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку, що індексація грошового забезпечення за своєю суттю є державною гарантією щодо оплати праці, метою якої є підвищення грошових доходів громадян (в межах прожиткового мінімуму) для компенсації подорожчання/зростання споживчих товарів і послуг внаслідок інфляції. Проведення індексації заробітної плати (грошового забезпечення) є обов`язком підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, у разі, коли індекс споживчих цін перевищив поріг індексації.

При цьому важливим елементом алгоритму нарахування індексації є термін (так званий базовий місяць), від якого починає обчислюватися зростання індексу споживчих цін, оскільки нарахування індексації розпочинається після досягнення цим індексом певного значення у відсотках (так званого порогу), визначеного законом.

Так індексація грошових доходів населення починає нараховуватися, коли зростання індексу споживчих цін перевищує 101 відсоток за період до 01 січня 2016 року (частина перша статті 4 Закону №1282-XII в редакції, що діяла до 01 січня 2016 року);

Відповідно до пункту 5 Порядку №1078 в редакції, що діяла до 01 грудня 2015 року, базовим місяцем для нарахування індексації вважався місяць, в якому відбулася одна із подій: 1) підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, або 2) зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів.

При цьому місяць, у якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

У зв`язку з прийняттям Постанови №1013, якою внесені зміни серед іншого і до пункту 5 Порядку №1078, з 01 січня 2016 року істотно змінився порядок нарахування індексації, оскільки базовим місяцем (місяцем, від якого починає обчислюватися зростання індексу споживчих цін, до досягнення ним порогу 103%) визначено місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) за посадою, а не підвищення розмірів мінімальної заробітної плати чи зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімального розміру.

Судом встановлено, що позивачу у 2015 році було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 102,10 грн.

Доводи позивача щодо нарахування індексації грошового забезпечення за 2014-2015 роки у меншому розмірі зводяться до того, що відповідач неправильно визначив «базовий» місяць, яким, на його переконання, має бути січень 2008 року, оскільки 01 січня 2008 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців та які залишалися незмінними до березня 2018 року.

Однак суд уже зазначав, що з прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови №1013, яка набрала чинності з 15 грудня 2015 року, пункт 5 Порядку №1078 пов`язує початок обчислення зростання індексу споживчих цін з місяцем, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) за посадою, у той час як відповідно до норм Порядку №1078 в редакції, що діяла до грудня 2015 року, «базовим» місяцем вважався місяць, в якому відбулося або підвищення мінімальної зарплати, пенсій, стипендій, виплат із соціального страхування, або зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів (за рахунок постійних складових зарплати).

Постанова №1013 не містить вказівок про те, що її положення застосовуються до правовідносин щодо нарахування індексації за період до набрання нею чинності (тобто зворотна дія в часі). З огляду на це твердження позивача щодо визначення січня 2008 року базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення за період з 10 квітня 2014 року по 26 березня 2015 року є помилковими. При цьому позивач не навів інших доводів, які спростували б правильність проведених відповідачем нарахувань індексації за вказаний період.

За таких обставин суд дійшов висновку, що аргументи позивача не доводять помилковості дій відповідача щодо нарахування індексації грошового забезпечення за період з 10 квітня 2014 року по 26 березня 2015 року, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Перевіряючи доводи сторін щодо нарахування та виплати грошової допомоги для оздоровлення за 2014 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2015 роки суд виходить з положень Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та деяких інших осіб (Інструкція №260, яка була чинна до 20 липня 2018 року).

Пунктом 30.1 розділу ХХХ Інструкції №260 (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин та до 01 серпня 2015 року) передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника), із зазначенням у ньому суми грошової допомоги (пункт 30.2 розділу ХХХ Інструкції №260).

У разі переміщення військовослужбовців по службі в інші військові частини в наказі командира частини про виключення зі списків особового складу зазначаються відомості про надання грошової допомоги на оздоровлення. Витяг з наказу разом з особовою справою надсилається у військову частину за новим місцем служби (пункт 30.7 розділу ХХХ Інструкції №260).

Наведені положення Інструкції №260 доповнюють норми пункту 1 статті 10-1 Закону №2011-XII, відповідно до якої військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Отже, за змістом наведених норм приводом для виплати грошової допомоги на оздоровлення є заява (рапорт) військовослужбовця, подання якої передує наказу командира військової частини. При цьому виплата грошової допомоги для оздоровлення пов`язана із наданням військовослужбовцю щорічної основної відпустки, про що за 2014 рік у суду відсутні докази.

Крім того, виплата грошової допомоги на оздоровлення за 2014 рік Військовою частиною НОМЕР_1 можлива не лише за заявою (рапортом) позивача, а й у разі підтвердження тієї обставини, що ця допомога не була виплачена останньому Військовою частиною НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 -польова пошта), до списків особового складу якої та усіх видів забезпечення спочатку був зарахований ОСОБА_1 . Проте такі докази позивач не надав.

Відповідач виплатив позивачу грошову допомогу на оздоровлення за 2015 рік у березні 2015 року. Ця обставина не є спірною. Доказів звернення позивача із рапортом про виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2014 рік матеріали справи не містять, при цьому відповідач цю обставину заперечує, а позивач її не спростував, до того ж у позовній заяві безпідставно покликається на норми Інструкції №260 в редакції, що мала місце після звільнення його з військової служби.

Правила виплати матеріальної допомоги було врегульовано розділом ХХХІІІ Інструкції №260, про що позивачу роз`яснено у листі відповідача від 03 липня 2022 року №299/фс.

Так відповідно до пунктів 33.1-33.3 розділу ХХХІІІ Інструкції №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Розмір матеріальної допомоги установлюється рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Аналіз наведених вище положень також дає підстави для висновку про те, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковим видом виплат (гарантій), а може надаватись з конкретних підстав, в межах наявного кошторису. Визначальним для вирішення питання про виплату такої допомоги є факт звернення такої особи із відповідним рапортом про надання допомоги. Відсутність означеного письмового рапорту безумовно спричиняє відсутність підстав для виплати військовослужбовцю допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Відповідач стверджує, що позивач із відповідною заявою про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2014, 2015 роках не звертався. Позивач доказів такого звернення не надав.

З урахуванням наведеного позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Однак, на переконання суду, відповідач не довів правомірності своїх дій щодо нарахування та виплати грошової допомоги для оздоровлення за 2015 рік без урахування щомісячної додаткової винагороди.

За змістом пункту 1 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, надаються щорічні основні відпустки із наданням грошової допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення.

Пунктом 30.3 розділу ХХХ Інструкції №260 передбачено, що розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовим званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має прамов за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Пунктом 2 статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (чинної на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Постанова №899) передбачено виплату вказаним у ній категоріям військовослужбовців щомісячної додаткової грошової винагороди, яка має постійний (щомісячний) характер та відповідно до положень пункту 2 статті 9 Закону №2011-XII включається до складу грошового забезпечення таких осіб.

Зокрема, пунктом 1 Постанови №899 було установлено щомісячну додаткову грошову винагороду: 1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення; 2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення; 3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення; 4) військовослужбовцям Національної гвардії (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Згідно з пунктом 2 Постанови №889 граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

З карток особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 за 2014-2015 роки видно, що позивачу у грудні 2014 року - квітні 2015 року виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода (а.с.8-9).

Однак з довідки відповідача від 10 жовтня 2022 року №538/фс встановлено, що у 2015 році ОСОБА_1 виплачено грошову допомогу для оздоровлення у розмірі 1586,50 грн, розраховану з таких видів грошового забезпечення: посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, надбавка за виконання особливо вадливих завдань, премія (а.36).

Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі №380/2427/20 констатував наявність правових підстав для задоволення вимог позивача про визнання протиправними дій відповідача в частині нарахування і виплати позивачу допомоги на оздоровлення в 2016 та 2017 роках без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу недоплачену допомогу на оздоровлення у 2016 та 2017 роках з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої вищевказаною постановою.

Віднесення зазначеної винагороди до щомісячних видів грошового забезпечення також підтверджено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №522/2738/17, від 10 листопада 2021 року у справі №825/997/17.

Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам додаткового виду щомісячного грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер.

Оскільки щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою №889, мала постійний характер (виплачувалася позивачу з грудня 2014 року по квітень 2015 року щомісяця до дня звільнення його із військової служби), то відповідно до положень статті 9 Закону №2011-ХІІ вона повинна включатися до розрахунку грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік.

Таким чином, неврахування відповідачем при розрахунку допомоги для оздоровлення у 2015 році щомісячної додаткової грошової винагороди призвело до отримання позивачем допомоги на оздоровлення у меншому розмірі, ніж це передбачено законодавством, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно тверджень відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду із цим позовом суд зауважує, що спір між сторонами виник щодо оплати праці та державних гарантій, встановлених законодавством.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України визначено, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Водночас ця норма прямо не передбачає строк звернення до суду у справах щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення тощо).

Предмет судового захисту (заробітна плата, грошове забезпечення) на момент виникнення спірних правовідносин та донедавна було конкретизовано у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), яка встановлювала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України Про оплату праці необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

Пунктом 18 частини першої розділу І Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19 липня 2022 року, назву та частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в новій редакції: «Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Строки, визначені частиною другою статті 233 КЗпП України, стосуються виплати всіх сум, що належать працівникові у разі його звільнення.

Оскільки стаття 233 КЗпП України у новій редакції набрала чинності 19 липня 2022 року, то суд вважає, що з урахуванням принципу правової визначеності трьохмісячний строк звернення до суду, встановлений законом, слід обраховувати, починаючи з 19 липня 2022 року. Позивач звернувся до суду із позовом 02 вересня 2022 року, тобто у межах цього строку.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_10 ) про визнання бездіяльності, дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди при обрахунку ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 зробити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди (з урахуванням виплачених сум).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк