Справа № 200/76/22
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2022-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року справа №200/76/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року (повне судове рішення складено 24 червня 2022 року в м. Слов`янську) у справі № 200/76/22 (суддя в І інстанції Бєломєстнов О.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

29.12.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради (далі - Управління), у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 разової грошової допомоги до 5 травня згідно Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі Закон № 3551-ХІІ) у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком з урахуванням раніше виплаченого розміру допомоги за 2018-2021 роки;

- зобов`язати Управління нарахувати та виплатити позивачу разову грошову допомогу до 5 травня згідно Закону № 3551-ХІІ у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком з урахуванням раніше виплаченого розміру допомоги за 2018-2021 роки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є учасником війни. Посилається на протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні і невиплаті разової грошової допомоги до 5 травня за 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік та 2021 рік в розмірі трьох мінімальних пенсій за віком. При цьому, позивач посилається рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 № 3-р/2020. Наведене стало підставою його звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою місцевого суду від 10.01.2022 визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду та поновлено пропущений строк звернення з позовом до адміністративного суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління щодо відмови позивачу у виплаті разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 та 2021 роки, як учаснику війни, у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 частини грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, з відрахуванням раніше виплаченої суми такої допомоги, а саме у розмірі 4344,00 грн.

Зобов`язано Управління нарахувати та виплатити позивачу частини грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, з відрахуванням раніше виплаченої суми такої допомоги, а саме у розмірі 4695,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що враховуючи позицію Верховного Суду у постановах від 06.02.2018 у справі № 607/7919/17 та від 14.08.2018 у справі №473/2190/17, перебіг шестимісячного строку звернення позивача до суду із цим позовом за 2020 рік слід обраховувати з 30 вересня цього ж року. Разом з тим, як свідчать матеріали справи, із вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся 04.01.2022, тобто з пропуском строку визначеного ч.2 ст. 122 КАС України, без наявності поважних причин для цього.

Просив скасувати рішення місцевого суду в частині зобов`язання Управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 частину грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, з відрахуванням раніше виплаченої суми такої допомоги, а саме у розмірі 4344,00 грн. В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.06.2022 по справі № 200/76/22 залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем в частині зобов`язання Управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 частину грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, з відрахуванням раніше виплаченої суми такої допомоги, а саме у розмірі 4344,00 грн. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення в іншій частині сторонами не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині задоволеної частки позовних вимог. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Позивач - ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України № НОМЕР_1 . Належить до осіб, що мають право на пільги, встановлені законодавством України для учасників війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 05.12.2017 року.

Відповідач - Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради (, місцезнаходження: Донецька область, м. Дружківка, вул. Машинобудівників, 64) є суб`єктом владних повноважень, який у спірних правовідносинах реалізує повноваження, передбачені ст. 17-1 Закону N 3551-XII.

Сторонами не заперечується, що позивачу було виплачено разову грошову допомогу до 5 травня, зокрема, за 2020 рік 570,00 грн.

Не погодившись з діями відповідача щодо виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги у меншому розмірі, ніж передбачено статтею 14 Закону N 3551-XII, останній звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 5 статті 14 Закону №3551-XII (в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25.12.1998 №367-XIV) щорічно до 5 травня учасникам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком.

Пунктом 20 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року №107-VI частину 5 статті 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викладено у такій редакції «Щорічно до 5 травня учасникам війни, нагородженим орденами і медалями колишнього Союзу PCP за самовіддану працю та бездоганну військову службу в тилу в роки Великої Вітчизняної війни, та іншим учасникам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення підпункту "б" підпункту 1 пункту 20 розділу II "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 107-VI від 28.12.2007 року.

В подальшому Законом України від 28.12.2014 № 79-VІІІ "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" (набрав чинності 01.01.2015) розділ VІ "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення, зокрема статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", Кабінетом Міністрів України щороку приймалися відповідні щодо окремого бюджетного року постанови, а саме: № 147 від 31.03.2015, № 141 від 02.03.2016, № 233 від 05.04.2017, № 170 від 14.03.2018, № 237 від 20.03.2019 та № 112 від 19.02.2020, якими визначався, зокрема, розмір та порядок виплати разової грошової допомоги учасникам бойових дій.

Зокрема, у постанові Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112 «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» (набрала чинності 25.02.2020) визначено розмір виплати разової грошової допомоги учасникам війни у 2020 році 570,00 грн.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 № 3-р/2020 у справі №1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У цьому ж рішенні зазначено, що окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з 27.02.2020 норми і положення, зокрема статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", не застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином з 27.02.2020 застосовуються положення статті 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25.12.1998 №367-XIV (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10рп/2008), а саме: щорічно до 5 травня учасникам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003, мінімальна пенсія - державна соціальна гарантія, розмір якої визначається цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 28 вказаного Закону мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 294-IX від 14 листопада 2019 року установлено у 2020 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень.

З урахуванням цього, розмір щорічної разової грошової допомоги учасникам війни у 2020 році становить 4914,00 грн. (1638,00 грн. х 3).

У зв`язку з наведеним суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач вчинив протиправні дії щодо відмови позивачу у виплаті разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 та 2021 роки, як учаснику війни, у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком.

З урахуванням того, що відповідачем було виплачено позивачу разову грошову допомогу до 5 травня на 2020 рік для учасників війни у розмірі 570,00 грн., залишок невиплаченої грошової допомоги до 5 травня на 2020 рік становить 4344,00 грн.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи вимоги апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Апеляційна скарга Управління містить доводи щодо незгоди з висновками місцевого суду в частині зобов`язання Управління нарахувати та виплатити позивачу частини грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, з відрахуванням раніше виплаченої суми такої допомоги, а саме у розмірі 4344,00 грн, а саме щодо поважності причин пропуску строку з цими вимогами до суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із прохальної частини позовної заяви, позивач, зокрема, просить зобов`язати нарахувати та виплатити недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком з урахуванням виплаченої суми допомоги.

Суд зауважує, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року № 340/1019/19).

У цій справі позивач оскаржує дії Управління соціальної політики щодо виплати йому щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік.

Частиною першою статті 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII передбачено, що особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Таким чином, право на отримання разової грошової допомоги до 5 травня мають ветерани війни до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги; саме до вказаної дати зацікавлена особа повинна звернутися до відповідного суб`єкта владних повноважень щодо виплати їй разової грошової допомоги.

Щодо застосування зазначеної норми Закону Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 607/7919/17 сформулював правову позицію про те, що «<…> 30 вересня 2016 року - встановлений законом кінцевий строк, до якого могла бути здійснена виплата вказаної допомоги і до якого позивач міг очікувати на отримання більшої суми, ніж була йому нарахована. Отже, перебіг строку звернення позивача до суду з даним позовом слід обраховувати з 30 вересня 2016 року».

При цьому, суд зауважує, що такий висновок Верховного Суду стосується випадків, коли особа, яка має право на отримання разової грошової допомоги до 5 травня, не отримала до 30 вересня відповідного року таку допомоги або ж отримала її у меншому розмірі, та обраховувала строк звернення до суду з позовом щодо оскарження дій територіального управління соцзахисту після отримання листа-відповіді на запит.

Враховуючи, що перебіг строку звернення позивача до суду з даним позовом слід обраховувати з 30 вересня 2020 року (дати закінчення встановленого законом кінцевого строку, до якого могла бути здійснена виплата вказаної допомоги і до якого позивач міг очікувати на отримання більшої суми, ніж була йому нарахована), строк звернення до суду закінчився 30 березня 2021 року, а позивач із зазначеним позовом звернувся до суду 28 грудня 2021 року (а.с.21), тобто з пропуском майже на 9 місяців встановленого строку звернення до суду.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо застосування норми статті 122 КАС України до спорів, які виникли у зв`язку з невиплатою/виплатою у меншому розмірі щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, зокрема в постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 607/7919/17, від 22 липня 2021 року у справі № 420/718/21, від 16 лютого 2022 року у справі № 260/1754/21, від 16 лютого 2022 року у справі № 560/4128/20 та від 30 вересня 2022 року в справі №140/16998/21.

Крім того, Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 березня 2021 року по справі № 240/12017/19 викладено висновок, щодо застосування строку звернення до суду у подібній категорії справ щодо обчислення, призначення, перерахунку соціальних виплат, передбаченого статтею 122 КАС України, а саме:

1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.

Таким чином, застосовуючи запропонований Судовою палатою у справі №240/12017/19 правовий підхід до обчислення строків звернення до суду, колегія суддів зауважує, що отримання позивачем листа відповідача від 29 листопада 2021 року у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права (24 листопада 2021 року) і ця дата не пов`язується із початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти через півтора року після отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік в квітні 2020 року (а.с.11-12).

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про порушення шестимісячного строку звернення до суду позивачем.

Суд зауважує, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки. Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України.

У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, якими визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Отже, законодавець обмежує строк, протягом якого особа може звернутися до суду. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування частини першої статті 121 КАС України, уперше сформульованою у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19, «<…> правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.».

Позивач надав заяву про поновлення строку звернення до суду. Заява мотивована тим, що у зв`язку із обмеженням, встановленим Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби та впровадженням на всій території України карантину, він був обмежений у своїй можливості звернутися вчасно до суду за поновленням його порушених прав.

Ухвалою місцевого суду від 10.01.2022 визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду та поновлено пропущений строк звернення з позовом до адміністративного суду.

Суд першої інстанції врахував викладене позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду, а також те, що позивач не є фахівцем у галузі права, пропуск строку не порушує принцип правової визначеності та стабільності правовідносин в силу незначного часу, який минув, тому місцевий суд дійшов висновку щодо можливості визнання поважними причини пропуску строку звернення позивача до адміністративного суду.

Разом із тим, апеляційним судом встановлено, що така заява містить загальні посилання на обмеження, встановленим Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби та впровадженням на всій території України карантину.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» внесено зміни до п.3 р.VI «Прикінцеві положення» КАС України, чинна редакція якої передбачає, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Жодних доказів неможливості вчинення такої процесуальної дії, як звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк, внаслідок обмежень, впровадженими у зв`язку з карантином, позивачем надано не було.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2022 запропоновано позивачу надати заяву із зазначенням причин пропуску строку, які свідчать про неможливість звернення до суду, в строки, передбачені КАС України, зумовлені саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, або інші поважні причини.

На виконання цієї ухвали ОСОБА_1 подано документи, які свідчать про його перебування на лікарняному в період з 21.03.2021 по 05.04.2021.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, зазвичай, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа «Мушта проти України»); 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справи «Рябих проти Росії», «Устименко проти України»); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справи «Безруков проти Росії», «Брумареску проти Румунії»).

При цьому у кожному випадку прийняття національними судами рішення про поновлення строків на звернення до суду або на оскарження судового рішення, ЄСПЛ наголошує на необхідності перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків втручання у принцип res judicata, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні у підставах для поновлення строків (справ «Пономарьов проти України»), а також, чи є обмеження права особи на доступ до суду пропорційним (справа «Мельник проти України»).

Так, колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

До того ж, апеляційний суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання виплати, демонструючи свою необізнаність щодо розміру призначеної їй допомоги звернулась до відповідного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від відповідного органу відповіді на подану нею заяву.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19.

Щодо розміру виплати грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік із відповідною заявою ОСОБА_1 до Управління звернувся 24.11.2021 (а.с.11-12), тобто, більше ніж через сім місяців після спливу шестимісячного строку звернення до суду з позовом та закінчення перебування на лікарняному, а до суду першої інстанції 28.12.2021 (а.с.21).

Відтак, необґрунтованими є висновки місцевого суду про те, що пропуск строку не порушує принцип правової визначеності та стабільності правовідносин в силу незначного часу, який минув.

З огляду на висновки Верховного Суду у постанові від 31 березня 2021 року по справі № 240/12017/19, наведені вище в цій постанові, необґрунтованими також є посилання суду першої інстанції як на підставу для поновлення строку звернення до суду на те, що позивач не є фахівцем у галузі права.

Відтак, підстави пропуску строку звернення до суду з цим позовом, вказані позивачем у заяві, а також визначені в ухвалі місцевого суду про поновлення такого строку, визнаються апеляційним судом неповажними.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цими позовними вимогами та належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не наведено та не доведено, колегія суддів вказує на відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до вимог статті 123 КАС України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду частковому скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Положеннями пункту 8 частини першої статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 123 КАС України встановлено обов`язок суду застосувати процесуальні наслідки пропуску строку на звернення до суду у разі визнання причин такого пропуску неповажними, у вигляді залишення позовної заяви без розгляду.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем при зверненні до суду з даним адміністративним позовом сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн (а.с.1), який, на думку місцевого суду, повинен бути стягнутий за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам.

Відтак, судом першої інстанції стягнуто з Управління на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в розмірі 454,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, стягуються лише судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України від 08.07.2011 № 3674-VІ «Про судовий збір» (далі Закон № 3674-VІ).

Згідно п.13 ч.1 ст. 5 цього Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

В той же час, позивач є ветераном війни учасником війни (а.с.17).

Відповідно до приписів ч.2 ст. 4 Закону № 3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Отже, позивач звільнений від сплати судового збору в цій справі, тому стягнення таких судових витрат з відповідача не відповідає приписам процесуального закону.

Відтак, абзац 6 резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року в справі № 200/76/22 підлягає виключенню.

В свою чергу, згідно положень статті 7 Закону № 3674-VІ сплачена сума судового збору може бути повернута позивачу за його клопотанням.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року у справі № 200/76/22 скасувати в частині визнання протиправними дії та зобов`язання Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 частину грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, з відрахуванням раніше виплаченої суми такої допомоги, а саме у розмірі 4344,00 грн.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії щодо виплати грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік залишити без розгляду.

Абзац 6 резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року в справі № 200/76/22 - виключити.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року в справі № 200/76/22 - залишити без змін.

Повне судове рішення 29 листопада 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін Т. Г. Гаврищук