Справа № 420/7350/22
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2022-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/7350/22
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 1 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дій щодо відмови у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення, а також про зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

25 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в особі Управління соціального захисту населення в Суворовському районі м.Одеси, в якому просив:

- визнати протиправними щодо відмови у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення;

- зобов`язати повторно розглянути його заяву про надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи та видачу відповідного посвідчення, з урахуванням висновків суду.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає що у період з 1998 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 2015 в Національній поліції України. Під час проходження служби скаржник отримав травми, пов`язані з виконанням службових обов`язків у зв`язку з чим йому було встановлено другу групу інвалідності.

24 травня 2021 року, як указує позивач, йому видане посвідчення серії НОМЕР_1 про те, що він є інвалідом 2 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни- інвалідів війни.

Довідка до акту огляду МСЕК серії 12ААВ №524926 від 06.04.2022, також на думку ОСОБА_1 , підтверджує, що він є інвалідом 2 группи, у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків.

Водночас, за результатами розгляду його заяви про продовження статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи» та видачі нового відповідного посвідчення, Управління соціального захисту населення в Суворовському районі м.Одеси, протиправно йому в цьому відмовило.

Аргументом протиправності дії Управління соціального захисту населення в Суворовському районі м. Одеси, на думку позивача, є приписи Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ (далі Закон №3551-ХІІ) та Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України (далі Порядок №1346).

За аналізом цих приписів, як стверджує позивач, право на отримання статусу інваліда війни законодавець пов`язує з тим, що інвалідність працівника сталася в період проходження служби при виконанні службових обовязків, повязаних, зокрема, з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та наявністю передбачених Порядком обставин, що призвели до травмування та захворювання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, ОСОБА_1 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції зазначив що у позивача відсутнє право на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки скаржник отримав травму, пов`язану з виконанням службових обов`язків, а не під час виконання військового обов`язку.

Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції вважав, що аналіз законодавчих положень Закону №3551-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України «Питання медико-соціальної експертизи» від 03.12.2009 №1317 (далі - Постанова №1317) дає підстави для висновку, що для віднесення особи до інвалідів війни, в розумінні пункту 1 частини 2 статті 7 Закону № 3551-ХІІ та отримання відповідного посвідчення, законодавець пов`язує настання інвалідності з такою підставою, як поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання обов`язків військової служби, пов`язаних, зокрема, з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами, про що має бути зазначено у висновку МСЕК.

Отже, оскільки інвалідність ОСОБА_1 не пов`язана із захистом Батьківщини або участю в бойових діях, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність законодавчих підстав для встановлення статусу та видачі позивачу посвідчення інваліда війни.

Зазначений висновок, на думку суду, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 29.09.2020 у справі № 440/2722/20.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач указує, що статтею 4 Закону №3551-ХІІ визначено, що ветеранами війни є особи, які брали учать у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни. Перелік осіб які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни наведено у статті 7 цього Закону.

Так, відповідно до цього переліку, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю, зокрема, з числа: осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів, Служби безпеки та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Отже, на переконання скаржника, враховуючи отримання ним травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, а також захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції, на нього розповсюджується положення пункту 2 частини 2 статті 7 Закону № 3551- ХІІ, як на особу рядового/начальницького складу органів внутрішніх справ.

Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, не погоджується з вимогами апелянта і вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Ключовим доводом відзиву є відсутність законодавчо визначених підстав для встановлення поліцейським статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

У зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглядається в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 з 1998 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 2015 року в Національній поліції України.

Згідно наказу Головного управління Національної поліції в Одеської області від 05.05.2021 року №744 о/с, майора поліції ОСОБА_1 , інспектора сектору контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи відділу превенції Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області було звільнено зі служби в поліції з 05 травня 2021 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (через хворобу).

Фактичні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 під час проходження служби, а саме 26.06.2014 року виконуючи службові обов`язки отримав сполучену краніоцервікальну травму, ЗЧМТ, струс головного мозку, забій ШВХ, забиту рану голови, лікувався в стаціонарі, що підтверджується свідоцтвом про хворобу №196/2 Медичної (військово-лікарської) комісії ДУ ТМО МВС України по Одеській області.

Висновком службового розслідування № 4926 від 17.07.2014 та актами Форми Н-1 від 16.07.2014, Форми Н-5, від 14.07.2014 встановлення отримання ОСОБА_1 травим в період проходження служби в ОВС при виконанні службових обов`язків.

Згідно довідки МСЕК серії 12ААВ № 478907 позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків.

24 травня 2021 року Управлінням соціального захисту населення в Суворовському районі м. Одеси ОСОБА_1 видано посвідчення серії НОМЕР_1 , відповідно до якого він є інвалідом 2 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААВ №524926, ОСОБА_1 повторно було встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків.

17.05.2022 позивач звернувся до Управління соціального захисту населення в Суворовському районі м. Одеси із заявою про продовження статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи» та видачі нового відповідного посвідчення.

Листом від 18.05.22 № 04-М-17358о ОСОБА_1 повідомлено про те, що права на продовження статусу «особи з інвалідністю в наслідок війни» він не має.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, є Закон №3551-ХІІ.

Відповідно до статті 4 Закону № 3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону 3551-XII, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Згідно з пунктом 1 частини 2 цієї статті, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Таким чином, для надання особі статусу інваліда війни у відповідності до вимог наведених норм необхідним є існування наступних умов - отримання військовослужбовцем інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, що були одержані під час захисту Батьківщини та/або виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті, а також з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону №3551N передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Отже, для визначення права на встановлення статусу «інвалід війни» підлягає встановленню те, що особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань. Також те що такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Окрім цього, особливої уваги заслуговує те, що поширення на особу статусу інваліда війни у розумінні статті 7 Закону №3551-XII нерозривно пов`язане із наявністю у такої особи статусу ветерана війни, гарантії соціального захисту яких безпосередньо регулюються цим Законом.

Однак, частиною 1 статті 4 Закону №3551-XII встановлено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Зважаючи на викладене, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Правова позиція аналогічного змісту щодо застосування статті 7 Закону №3551-XII викладена у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі №824/32/19-а, від 18 листопада 2020 року у справі №1140/2362/18, від 02 квітня 2021 року у справі №0540/9350/18-а.

Судом першої інстанції надано вірну оцінку наявним в матеріалах справи доказам (свідоцтву про хворобу № 196/2, довідки МСЕК серії 12ААВ №478907, висновку службового розслідування нещасного випадку від 16 липня 2014 року), які підтверджують, що інвалідність позивача настала внаслідок травми, отриманої при виконанні обов`язків військової служби з охорони громадського порядку та громадської безпеки на посту охорони безпеки саме у мирний час, що виключає можливість надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

За таких умов, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що інвалідність позивача не давала йому права на отримання статусу інваліда війни відповідно до статті 7 Закону №3551-XII і оспорювані дії відповідача відповідають критеріям правомірності.

Доводи скаржника, що обставини надання йому відповідачем статусу інваліда війни в період з 24.10.2014 по 21.07.2021 з наступним позбавленням такого статусу, порушують принцип правової визначеності, колегія суддів вважає помилковими, оскільки наданий статус був тимчасовим та субєкт владних повноважень, усвідомлюючи помилковість його надання, не вчиняв жодних дій щодо позбавлення позивача цього статусу до закінчення строку його чинності.

Зважаючи на помилкове присвоєння позивачу статусу інваліда війни, який не міг бути наданий йому в силу вимог статті 7 Закону №3551-XII, неможливо стверджувати, що позбавлення цього права свідчить про втручання у права позивача на певні соціальні гарантії, адже на надання такого права позивач не міг та не повинен був розраховувати.

У підсумку оцінюючи викладене в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 31 січня 2022 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дій щодо відмови в встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення, а також про зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 02.12.2022.