Справа № 640/10559/22
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2022-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 листопада 2022 року 10:58 № 640/10559/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., за участі секретаря судового засідання Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Акваленд"

до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

за участі представників сторін:

від позивача - Тронько В.В.

від відповідача - Гайдай В.М.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Акваленд" (далі - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14 червня 2022 року №2, №2.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що висновки акту від 08 лютого 2022 року №6964/26-15-07-02-03-03/39579894 про результати документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Акваленд» щодо порушення позивачем підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 44.1 статті 44, пункту 135.1 статті 135 підпункту 140.5 статті 140 Податкового кодексу України, пунктів 5, 7 П(С)БО 15 «Дохід», пунктів 6, 7 П(С)БО 16 «Витрати», пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України є безпідставними та спростовуються наявними первинними бухгалтерськими документами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов представник відповідача зазначає, що фінансово-господарські операції позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Неотанас», Товариством з обмеженою відповідальністю «Теслабудстрой», Товариством з обмеженою відповідальністю «Таістас», Товариством з обмеженою відповідальністю «Легранд плюс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Стіндер Промс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Мікстора», Товариством з обмеженою відповідальністю «Бафаір», Товариством з обмеженою відповідальністю «Трілана», Товариством з обмеженою відповідальністю «Ізотранс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Будпром-Інвест», Товариством з обмеженою відповідальністю «Тарсофт», Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавіра», Товариством з обмеженою відповідальністю «Панда-Інвест» є безтоварними, оскільки третіми особами в ланцюгу постачання порушено норми податкового законодавства при формуванні власних показників податкової звітності, внаслідок чого позивач не має права на отримання податкових вигод у формі податкового кредиту за результатами господарських операцій із своїм прямим контрагентом-постачальником через безтоварність господарських операцій між таким контрагентом-постачальником і третіми особами в ланцюгу постачання.

У відповіді на відзив позивач наголошує, що відсутність товарно-транспортних накладних не свідчить про безтоварність господарських операцій з придбання ТМЦ. Крім того, позивач вказує, що при проведенні перевірки не враховано, що позивачем було проведення списання кредиторської заборгованості по взаємовідносинам з Товариством з обмеженою відповідальністю «Таістас».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 20 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні 22 листопада 2022 року представник позивача наполягав на задоволенні позову, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Акваленд», за результатом якої складений акт від 08 лютого 2022 року №6964/26-15-07-02-03-03/39579894 (далі - акт перевірки).

Так, перевіркою встановлено, серед іншого, порушення позивачем:

- підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 44.1 статті 44, пункту 135.1 статті 135 підпункту 140.5 статті 140 Податкового кодексу України, пунктів 5, 7 П`С»БО 15 «Дохід», пунктів 6, 7 П(С)БО 16 «Витрати», в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 606 060 грн;

- пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на загальну суму 838 800 грн.

На підставі акту перевірки прийнято податкові-повідомлення-рішення від 14 червня 2022 року:

№2, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 1 148 500,0 грн (за основним платежем 838 800 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 209 700 грн);

№2, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток на загальну суму 707115,0 грн (за основним платежем 606060 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 101055 грн).

Незгода позивача із вказаними вище податковими повідомленнями-рішеннями зумовило звернення до суду з даним позовом.

Згідно пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

За приписами підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

За приписами пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового Кодексу України вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 Податкового кодексу України).

Згідно абзаців 1 та 2 пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Тобто, з фактом реєстрації контрагентом (продавцем товарів/послуг) податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних у позивача виникло право на включення сум ПДВ до складу податкового кредиту.

За приписами пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пункту 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 20 від 31 січня 2000 року, зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.

Пунктом 6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 318 від 31 грудня 1999 року, визначено, що витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку. Згідно частини 1 статті 9 вказаного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій (видаткові накладні, акти виконаних робіт та інші).

Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені (пункт 5 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Згідно підпункту 2.1 та підпункту 2.4 статті 2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (далі за текстом - Положення № 88), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За пунктом 2.5 Положення № 88, документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Отже, первинні документи, зокрема рахунки на оплату, видаткові накладні, податкові накладні, товарно-транспортні накладні, акти здачі-приймання робіт (надання послуг) оформлені відповідно до вимог, встановлених Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положенням № 88 та складені в момент проведення кожної господарської операції або (якщо це неможливо) безпосередньо після її завершення є підставою для включення даних по проведеним господарським операціям до податкового обліку платника податку.

За статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції.

Перевіряючи реальність господарських операцій позивача з наведеними вище контрагентами на підставі допустимих і належних доказів та правомірність формування витрат за цими операціями, суд зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Неотанас» укладено договір поставки від 02 лютого 2020 року №0201 2020, в ході виконання якого сторонами складено видаткові накладні від 02 березня 2020 року №ПР000000018, від 12 березня 2020 року № ПР000000089, від 06 березня 2020 року №ПР000000079, від 10 березня 2020 року № ПР000000085, податкові накладені від 02 березня 2020 року №178, від 12 березня 2020 року №181, від 06 березня 06 березня 2021 року №179, від 10 березня 2021 року №180, товарно-транспортні накладні від 06 березня 2020 року №Р79, від 10 березня 2020 року №Р85, від 12 березня 2020 року №Р89.

Також, між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Теслабудстрой» укладено договір поставки від 22 січня 2021 року №22.01_21, в ході виконання якого сторонами складено видаткові накладні від 22 січня 2021 року №28, від 25 січня 2021 року №31, податкові накладні від 22 січня 2021 року №1186, від 25 січня 2021 року №1191, товарно-транспортні накладні від 22 січня 2021 року №Р28, від 25 січня 2021 року №Р31.

Крім того, позивач мав фінансово-господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Таістас» на підставі видаткових накладних від 02 травня 2018 року №34, від 29 травня 2018 року № ПР000000038, від 16 травня 2018 року № ПР000000039, від 18 червня 2018 року №41, від 01 серпня 2018 року №65, товарно-транспортні накладні від 02 травня 2018 року №16від 29 травня 2018 року №51, від 16 травня 2018 року №50, від 18 червня 2018 року №306 від 01 серпня 2018 року №153.

Між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Легранд Плюс» укладено договір поставки від 22 липня 2021 року №22/07/21, в ході виконання якого складено видаткову накладену від 22 липня 2021 року №216, податкову накладну від 22 липня 2021 року №748, товарно-транспортну накладну від 22 липня 2021 року №Р215.

Крім того, позивач мав фінансово-господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Стіндер Промс» на підставі видаткових накладних від 10 жовтня 2019 року №117, №120, від 10 жовтня 2019 року № б/н, податкових накладних від 10 жовтня 2019 року №4, №16, від 10 жовтня 2019 року №16

Позивач мав фінансово-господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мікстора» на підставі видаткових накладних від 09 вересня 2019 року №0909, від 16 вересня 2019 року №16091, №1609, від 16 липня 2019 року №81, податкових накладних від 16 липня 2019 року №564, від 09 вересня 2019 року №357, від 16 вересня 2019 року №819, №818.

Також, позивач мав фінансово-господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Бафаір» на підставі податкових накладних від 17 листопада 2017 року №395, №396, №393, від 16 листопада 2017 року №394.

Позивач мав фінансово-господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Трілана» на підставі податкових накладних від 16 березня 2018 року №48, від 02 квітня 2018 року №117, від 02 квітня 2018 року №158.

Позивач мав фінансово-господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ізотранс» на підставі видаткових накладних від 01 лютого 2018 року №15, від 01 червня 2018 року №40, податкових накладних від 01 лютого 2018 року №130, від 01 червня 2018 року №120.

Позивач мав фінансово-господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Будпром-Інвест» на підставі видаткової накладної від 01 березня 2018 року №ПР20, податкової накладної від 01 березня 2018 року №134.

Позивач мав фінансово-господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Тарсоф» на підставі видаткових накладних від 30 травня 2017 року №332, від 18 жовтня 2017 року №9, №11, №12, №10 від 19 жовтня 2017 року №13, від 20 жовтня 2017 року №14, податкових накладних від 30 травня 2017 року №332, від 18 жовтня 2017 року №9, №11, №12, №10, від 19 жовтня 2017 року №13, від 20 жовтня 2017 року №14.

Позивач мав фінансово-господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Кавіра» на підставі видаткових накладних від 16 червня 2017 року, від 03 липня 2017 року, від 18 липня 2017 року, від 04 вересня 2017 року, від 18 вересня 2017 року, податкових накладних від 16 червня 2017 року №230, від 03 липня 2017 року №344, від 18 липня 2017 року №345, від 04 вересня 2017 року №219, від 18 вересня 2017 року №421.

Позивач мав фінансово-господарські відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Панда-Инвест» на підставі видаткових накладних від 17 лютого 2017 року, від 27 лютого 2017 року, податкових накладних від 17 лютого 2017 року, від 27 лютого 2017 року.

Правовідносини контрагентів позивача із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин.

Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Одне лише порушення постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування валових витрат чи податкового кредиту, якщо в судовому процесі не встановлено факту обізнаності чи-то сприяння покупцем постачальнику в ухиленні від оподаткування (факту участі у незаконній податковій мінімізації). За відсутності встановлення такого факту платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит та/або на валові витрати за неправомірну діяльність його контрагентів.

Щодо посилань відповідача у акті перевірки на інформацію з ІС «Податковий блок» варто зазначити, що така інформація сприймається судом критично, оскільки така інформація сама по собі не спростовує реальності господарських операцій між позивачем та названими вище контрагентами. Натомість, така інформація стосується виключно контрагентів позивача та не вказує на протиправні дії безпосередньо дії позивача.

Натомість, позивач як платник податку не має обов`язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням усіма постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит чи бюджетне відшкодування за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів.

Отже, платник податків, який придбав товар та або/послуги в особи, що порушує вимоги податкового законодавства, не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію та не знав про певні порушення правил ведення господарської діяльності та оподаткування своїм контрагентом або постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання.

з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право особи на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто, якщо контрагент порушив податкове законодавство, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому дані порушення не можуть бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Щодо доводів відповідача про відсутність товарно-транспортних накладних, суд зазначає таке.

Наявність транспортних документів на перевезення товарно-матеріальних цінностей за наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та на додану вартість не є визначальними при оподаткуванні операцій за договором поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення. Крім того, товарно-транспортні накладні є доказом факту перевезення (переміщення) товару, натомість факт передання товару та, відповідно, набуття права власності на нього має підтверджуватись видатковою накладною.

Не можна вважати обґрунтованим висновок про не підтвердження факту поставки у зв`язку з відсутністю товарно-транспортних накладних або неналежним їх оформленням, оскільки за умови наявності інших належних доказів товарності, ненадання зазначених документів не позбавляє платника права на формування податкового кредиту. Чинним законодавством України передбачено обов`язковість товарно-транспортної накладної лише у випадку надання послуг з перевезення.

Товарно-транспортні накладні не завжди складаються при наявності операцій з перевезення. Відсутність товарно-транспортних накладних пояснюється фактом перевезенням товарів власними силами. У даній ситуації відсутність товарно-транспортної накладної є законним явищем.

Товарно-транспортна накладна не є документом, що підтверджує факт придбання або продажу товарно-матеріальних цінностей, наявність або відсутність товарно-транспортних накладних та недоліки у їх оформленні не є підставою для висновків про безтоварність господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у зобов`язаннях платника податків.

З огляду на викладене, суд вбачає наявним підстави для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14 червня 2022 року №2, №2.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-243, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Акваленд" задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14 червня 2022 року №2, №2 прийняті Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Акваленд" (04073, місто Київ, вулиця Сирецька, будинок 9, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ) 24 810 (двадцять чотири тисячі вісімсот десять) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко

Повний текст рішення виготовлено 01 грудня 2022 року