Справа № 640/8952/21
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2022-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2022 року м. Київ № 640/8952/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Апарату Верховної Ради України (далі - відповідач) та просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо відмови у нарахуванні та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 04.05.1999 по 26.11.2016;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 04.05.1999 по 26.11.2016;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 25.05.2020 по день фактичного розрахунку, з 25.05.2006 по день фактичного розрахунку, з 15.06.2007 по день фактичного розрахунку, з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку, з 01.11.2013 по день фактичного розрахунку, з 26.11.2016 по день фактичного розрахунку;

- стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.04.2021 відкрито провадження у справі №640/8952/21 та ухвалено здійснювати розгляд справи одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Як свідчать матеріали справи мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем протиправно не виплачено компенсацію за невикористану відпустку при звільненні, оскільки така компенсація є частиною заробітної плати і належить до сум, що підлягають виплаті у день звільнення.

Відповідач у письмових запереченнях та відзиві на позов зазначив про незгоду із заявленими позовними вимогами мотивуючи тим, що Апарат ВРУ не має законних підстав для нарахування та виплати позивачеві будь-яких коштів поза межами фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України, оскільки повну відповідальність за здійснення розподілу фонду оплати праці своїх помічників-консультантів несуть народні депутати України.

Справа вирішується на підставі наявних в ній матеріалів.

Розглянувши подані матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд звертає увагу на наступне.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 870 від 19.05.1999 ОСОБА_2 було зараховано з 04.05.1999 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень, присвоєно 7 ранг державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 200 грн., на підставі подання народного депутата України Короля М. від 04.05.1999 та заяви ОСОБА_2 .

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 698 від 21.04.2000 ОСОБА_2 було увільнено з 25.04.2000 від обов`язків помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі заяви ОСОБА_2 від 21.04.2000.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 1155 від 13.06.2000 ОСОБА_2 було зараховано з 01.06.2000 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень, встановлено заробітну плату в сумі 260 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 09.06.2000 та заяви ОСОБА_2 від 30.05.2000.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 856 від 07.05.2002 помічників-консультантів народних депутатів України, повноваження яких припинено, увільнено із займаних посад 14.05.2002, у тому числі і ОСОБА_2 .

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 1132 від 29.05.2002 ОСОБА_2 було зараховано з 15.05.2002 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень, встановлено заробітну плату в сумі 1020 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 15.05.2002 р. та заяви ОСОБА_2 від 15.05.2002.

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №2063 від 08.07.2003 ОСОБА_2 перебувала у черговій щорічній основній відпустці тривалістю 30 календарних днів з 15.07.2003 по 13.08.2003.

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №2042 від 05.07.2004 ОСОБА_2 перебувала у черговій щорічній основній відпустці тривалістю 30 календарних днів з 10.07.2004 по 08.08.2004.

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №3513 від 08.07.2005 ОСОБА_2 перебувала у черговій щорічній основній відпустці тривалістю 30 календарних днів з 18.07.2005 по 16.08.2005.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 1340 від 19.05.2006 помічників-консультантів народних депутатів України, повноваження яких припинено, увільнено із займаних посад 25.05.2006, у тому числі і ОСОБА_2 .

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 1654 від 06.06.2006 ОСОБА_2 було зараховано з 26.05.2006 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу», встановлено заробітну плату в сумі 5000 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 26.04.2006 та заяви ОСОБА_2 від 16.05.2006.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 3639 від 16.06.2007 помічників-консультантів народних депутатів України, повноваження яких припинено достроково, увільнено із займаних посад 15.06.2007, у тому числі і ОСОБА_2 .

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 732 від 24.01.2008 ОСОБА_2 було зараховано з 16.01.2008 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час її депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу», встановлено заробітну плату в сумі 600 грн. на підставі подання народного депутата України ОСОБА_4 від 16.01.2008 та заяви ОСОБА_2 від 15.01.2008.

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України 7466 від 18.07.2008 ОСОБА_2 перебувала у черговій щорічній основній з відпустці тривалістю 30 календарних днів з 28.07.2008 по 27.08.2008.

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України № 3507 від 13.07.2009 ОСОБА_2 перебувала у щорічній основній відпустці тривалістю 30 календарних днів з 16.07.2009 по 14.08.2009.

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №4108 від 07.07.2010 ОСОБА_2 перебувала у щорічній основній відпустці тривалістю 30 календарних днів з 12.07.2010 по 10.08.2010.

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №3612 від 06.07.2011 ОСОБА_2 перебувала у щорічній основній відпустці тривалістю 30 календарних днів з 11.07.2011 по 09.08.2011.

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №3023 від 05.07.2012 ОСОБА_2 перебувала у щорічній основній відпустці тривалістю 24 календарних дні з 16.07.2012 по 08.08.2012.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 5205 від І 2.2012 помічників-консультантів народних депутатів України VI скликання, повноваження яких припинено, увільнено з займаних посад 12.12.2012 у зв`язку із закінченням строку трудового договору. У Розпорядженні також зазначено: провести виплату компенсації за невикористані дні та додаткові відпустки в межах наявної економії фонду оплати праці народного депутата України, зокрема, ОСОБА_2 станом на 12.12.2012 було використано 3 календарних дні основної щорічної відпустки.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 8581 від 14.10.2013 ОСОБА_2 було зараховано з 01.10.2013 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_5 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу», встановлено заробітну плату в сумі 3000 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_5 від 01.10.2013 та заяви ОСОБА_2 від 30.09.2013.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 9323 від 19.11.2013 ОСОБА_2 було звільнено 01.11.2013 з посади помічника-консультанта одного депутата України ОСОБА_5 за власним бажанням, на підставі подання народного депутата України ОСОБА_5 від 12.11.2013 та заяви ОСОБА_1 від 01.11.2013. У Розпорядженні зазначено: Відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю Управління справами ату Верховної Ради України провести виплату компенсації за 2,5 календарних днів невикористаної основної відпустки у межах фонду, встановленого народному депутату України ОСОБА_5 для оплати праці помічників-консультантів відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради 1692-к від 11.05.2016 ОСОБА_2 було зараховано з 27.05.2016 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час її депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу», встановлено заробітну плату в сумі 2000 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_4 від 20.05.2016 та заяви ОСОБА_2 від 27.05.2016.

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради № 3500-к від 24.11.2016 ОСОБА_2 було звільнено 25.11.2016 з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 за угодою сторін, на підставі подання народного депутата України ОСОБА_4 від 23.11.2016 та заяви ОСОБА_2 від 25.11.2016.

Відповідно до книги № 2 обліку руху трудових книжок і вкладишів до них помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання ОСОБА_2 отримала трудову книжку 04.01.2017.

Як зазначено у листі Управління справами Апарату Верховної Ради України №15/14-2021/152794 від 07.05.2021:

- при звільненні позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України III скликання ОСОБА_3 . 25.04.2000 ОСОБА_2 виплачена компенсація за 29,5 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки (копія розрахункового листка за квітень 2000 наявна в матеріалах справи);

- при звільненні позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України VI скликання ОСОБА_3 . 25.05.2006 ОСОБА_2 виплачена компенсація за 30 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки (копія розрахункового листка за травень 2006 наявна в матеріалах справи);

- при звільненні позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України V скликання ОСОБА_3 . 15.06.2007 ОСОБА_2 виплачена компенсація за 31,5 календарні днів щорічної основної невикористаної відпустки (копія особового рахунку ОСОБА_2 за 2007 рік наявна в матеріалах справи);

- при звільненні позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України VI скликання ОСОБА_4 . 12.12.2012 ОСОБА_2 виплачена компенсація за 3 календарні дні щорічної основної невикористаної відпустки (копія розрахункового листка за грудень 2012 наявний в матеріалах справи);

- при звільненні позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України VII скликання ОСОБА_5 . 01.11.2013. ОСОБА_2 виплачена компенсація за 2,5 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки (копія розрахункового листка за листопад 2013 наявна в матеріалах справи).

Як повідомив відповідач, станом на момент звільнення позивача економія фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_4 було недостатньо для здійснення виплати компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в повному обсязі. Позивачу при звільненні виплачено 1 727,27 грн., тобто, на переконання Апарату Верховної Ради України проведений в повному розмірі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Частиною першою статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Відповідно до статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" затверджено Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затверджене постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року №379/95-ВР (далі по тексту - Положення).

Згідно з частиною сьомою статті 1.1 Положення помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Відповідно до частини другої статті 2.2 Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України.

Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Відповідно до статті 4.1 Положення, розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

За правилами частини першої та третьої статті 4.4 Положення, помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки".

Щодо застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки" суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Таким чином, до правовідносин у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки".

Згідно з частиною третьою статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Аналогічні положення містить також частина перша, четверта статті 83 Кодексу законів про працю України.

Статтею 3 Закону України "Про відпустки" передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що підставою для виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення з посади.

При цьому, суд звертає увагу на те, що виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону України "Про відпустки" та Кодексу законів про працю України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

Згідно з пунктом першим розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року №769 (далі по тексту - Положення №769) Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Підпунктами першим та другим пункту 10 Положення №769 передбачено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивача на посаду помічника-консультанта народного депутата та звільняв із займаної посади Апарат Верховної Ради України.

Таким чином, враховуючи, що позивача прийнято на посаду та звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями Апарату Верховної Ради України, суд приходить до висновку, що позивач перебувала у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народними депутатами України Верховної Ради України.

Отже, виплата грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України відноситься до видатків Апарату Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 березня 2019 року у справі №757/9144/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 757/45463/16-ц, від 20 лютого 2019 року у справі № 757/57336/16-ц.

За таких обставин, посилання відповідача на те, що роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта народного депутата України є народний депутат України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України є необґрунтованими.

Суд також не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність фонду оплати праці та бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, оскільки відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути підставою для не нарахування та невиплати компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважив, що межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути залежною від бюджетних асигнувань та від наявності фонду оплати праці.

Таким чином, обмежене фінансування не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що невикористані позивачем дні щорічної основної відпустки підлягають компенсації.

В даному випадку визначення конкретної суми, що підлягає до виплати до задоволення не підлягає, оскільки спір стосується не розміру суми компенсації, а взагалі права позивача на її отримання.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до довідки Апарату Верховної Ради України від 20-20/109 від 08 лютого 2021 року, наданої у відповідь на заяву позивача від 27 січня 2021 року, ОСОБА_1 працювала у період з 01 липня 2006 року по 23 листопада 2007 року, з лютого 2011 року по жовтень 2018 року на посадах помічника - консультанта народного депутата України Верховної Ради України, кількість днів невикористаної відпустки складає 155 днів, що сторонами не заперечується.

Відтак, враховуючи нормативне регулювання спірних правовідносин та обставини справи, суд вказує, що позивач має право на компенсацію за невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки за рахунок Апарату Верховної Ради України.

Окрім того, згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Так, розрахунок суми компенсації за невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки належить до повноважень Апарату Верховної Ради України, а тому суд вказує, що належним способом захисту прав та інтересів позивача в межах спірних правовідносин є зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату такої компенсації, що узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 26.02.2020 року по справі № 826/8319/16.

В частині позовних вимог щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці помічників-консультантів народного депутата України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, тому суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексів законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.

Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями статті 2 Закону України "Про оплату праці" зокрема передбачено, що основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

З аналізу наведеної правової норми вбачається, що компенсація за невикористану щорічну основну відпустку відноситься до складової додаткової заробітної плати, виплату якої власник або уповноважений ним орган повинен здійснити в день звільнення працівника.

Як встановлено судом вище, позивачеві у день звільнення підлягала компенсація за невикористані дні відпустки.

Суд звертає увагу, що системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.

При цьому, суд вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений правовий висновок щодо застосування положень статей 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 року у справі № 826/9793/18, від 23.04.2020 року у справі № 810/3573/18, від 30.04.2020 року у справі №140/2006/19.

Таким чином, враховуючи невиплату відповідачем позивачу компенсації за невикористану відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати та, як наслідок, не проведення повного розрахунку під час звільнення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню.

Суд звертає увагу на те, що Апарат Верховної Ради України, як суб`єкт владних повноважень здійснює повноваження щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку самостійно. Тобто, відповідач має здійснити відповідні нарахування, провести їх виплату, а особа, якій здійснено такі виплати, у випадку не згоди із їх сумою (розрахунком) не обмежена в реалізації захисту свого порушеного права в судовому порядку.

Разом з цим, в цій частині суд залишає поза увагою доводи відповідача про те, що позовні вимоги щодо виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 25.05.2020 по день фактичного розрахунку, з 25.05.2006 по день фактичного розрахунку, з 15.06.2007 по день фактичного розрахунку, з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку, з 01.11.2013 по день фактичного розрахунку, з 26.11.2016 по день фактичного розрахунку є майновими, оскільки позивачем не визначено розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Вказаний розмір не підлягає обчисленню і судом.

Отже, твердження відповідача в цій частині не можуть бути покладені в основу рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Також інші доводи відповідача не спростовують вище встановленого судом.

Частиною 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки адміністративний позов підлягає до задоволення, то судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Задовольнити позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, б. 5, ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо відмови у нарахуванні та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 04.05.1999 по 26.11.2016.

3. Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 04.05.1999 по 26.11.2016.

4. Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 25.05.2020 по день фактичного розрахунку, з 25.05.2006 по день фактичного розрахунку, з 15.06.2007 по день фактичного розрахунку, з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку, з 01.11.2013 по день фактичного розрахунку, з 26.11.2016 по день фактичного розрахунку.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, б. 5, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) сплачений нею судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда