Справа № 826/10956/16
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Горяйнова А.М., Пилипенко О.Є.,

секретаря Вишняк В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Міністерства інфраструктури України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.08.2022, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася у суд з позовом до Міністерства інфраструктури України (далі - відповідач, Мінінфраструктури) про:

- скасування наказу від 27.04.2016 №170-К про звільнення її з посади головного спеціаліста відділу стратегічного розвитку автомобільних доріг Департаменту автомобільного транспорту та стратегічного розвитку автомобільних доріг Мінінфраструктури;

- поновлення на посаді;

- стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- зобов`язання поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що звільнення з посади відбулося з порушенням вимог законодавства, зокрема: на момент перебування на вказаній посаді жодним нормативно-правовим актом не визнавалось правопорушенням обіймання такої посади, водночас особа не може нести відповідальність лише за сам факт зайняття у минулому певних посад. Стверджує, що відповідачем протиправно звільнено її в період перебування у відпустці по догляду за дитиною до трьох років.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.08.2022 позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ Мінінфраструктури від 27.04.2016 №170-К про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу стратегічного розвитку автомобільних доріг Департаменту автомобільного транспорту та стратегічного розвитку автомобільних доріг Мінінфраструктури. Поновлено позивача на вказаній посаді з 28.04.2016. У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано належної правової оцінки, що звільнення позивача відбулось у повній відповідності до вимог законодавства, водночас суд безпідставно не врахував, що ОСОБА_1 звільнена через неподання у визначений строк заяви, передбаченої ч. 2 ст. 4 Закону України «Про очищення влади», що є безумовною підставою для звільнення, а не через перебування на певній посаді.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстави для їх скасування відсутні. Стверджує, що про проведення відносно неї перевірки належним чином не повідомлялась.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити частково, а рішення суду - скасувати в частині, з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 26.05.2014, відповідно до наказу №151-К від 26.05.2014, проходила державну службу на посаді головного спеціаліста відділу стратегічного розвитку автомобільних доріг Департамента автомобільного транспорту та стратегічного розвитку автомобільних доріг Мінінфраструктури.

Відповідно до даних трудової книжки ОСОБА_1 , на підставі наказу №157 від 17.04.2015, переведена на посаду головного спеціаліста відділу управління проектами та програмами Департаменту стратегічного розвитку дорожнього ринку та автомобільних перевезень.

27.04.2016 відповідачем прийнято наказ №170-К, яким позивача звільнено зі служби 27.04.2016 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України; підстава: п. 3 ст. 4 Закону України «Про очищення влади».

Ураховуючи вказаний наказ щодо звільнення протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 звільнена з посади у силу лише самого факту зайняття відповідної посади, тобто за формальними ознаками, що є протиправним; відповідачем не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України «Про очищення влади»; порушено заборону звільнення в період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені Законом України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VII (далі - Закон №1682-VII).

Частиною 1 ст. 1 Закону №1682-VII передбачено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Механізм проведення перевірки достовірності відомостей, що подаються посадовими і службовими особами органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також особами, які претендують на зайняття відповідних посад, щодо застосування заборон, передбачених ч.ч. 3 та 4 ст. 1 Закону №1682-VII, визначається Порядком проведення перевірки відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч.ч. 3 та 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №563 (далі - Порядок №563).

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 2 Закону №1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону №1682-VII організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка..

Пунктом 5 Порядку №563 визначено, що керівник органу або голова суду згідно з планом проведення перевірок, затвердженим Кабінетом Міністрів України, приймає рішення про початок проведення перевірки у відповідному органі (далі - початок проведення перевірки в органі), в якому встановлює дату початку проведення перевірки, а також відповідальним за проведення перевірки визначає кадрову службу чи інший структурний підрозділ такого органу (далі - відповідальний структурний підрозділ).

Згідно з п. 6 цього ж Порядку рішення про початок проведення перевірки в органі оприлюднюється в день його прийняття на офіційному веб-сайті органу, в якому проводиться перевірка, та в той самий день доводиться відповідальним структурним підрозділом такого органу до відома осіб, які підлягають перевірці.

Приписами ст. 4 Закону №1682-VII передбачено, що особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1 - 10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява).

Заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.

Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону.

Подання заяви, у якій особа повідомляє про те, що до неї застосовується заборона, зазначена у частині третій або четвертій статті 1 цього Закону, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після подання такої заяви та застосування до неї відповідної заборони.

Повідомлення особою, яка підлягає перевірці, в заяві про те, що до неї застосовуються заборони, визначені ч.ч. 3 або 4 ст. 1 Закону №1682-VII або неподання нею заяви у строк, зазначений у п. 8 цього Порядку, є підставою для звільнення особи з посади, що вона обіймає, не пізніш як на третій день після подання такої заяви або закінчення строку подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої відповідно ч.ч. 3 або 4 ст. 1 Закону (пункт 10 Порядку №563).

Варто наголосити, що оприлюднення на веб-сайті рішення про початок проведення перевірки в органі та доведення про таке рішення відповідальним структурним підрозділом такого органу до відома осіб, які підлягають перевірці, - є окремими заходами з реалізації Закону №1682-VII, які не є тотожними. Оприлюднення на веб-сайті рішення про початок проведення перевірки здійснюється з метою надання можливості невизначеному колу осіб ознайомитися з цим рішенням.

Так, вказаними законодавчими приписами не визначено певного способу доведення до осіб рішення про початок проведення перевірки в органі, проте, зі змісту п. 6 Порядку №563 проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч.ч. 3 та 4 ст. 1 Закону №1682-VII, вбачається, що відповідна інформація доводиться особисто до посадової особи шляхом вчинення активних дій відповідальними особами такого органу, а не шляхом розміщення у загальнодоступних ресурсах для невизначеного кола осіб, оскільки, в такому разі обов`язок доведення рішення про початок проведення перевірки перетворюється на обов`язок особи, яка підлягає перевірці, постійно відстежувати загальнодоступні ресурси.

Розміщення на веб-сайті відповідного наказу про початок проведення перевірки, не є передбаченим законодавством належним способом та порядком доведення до відповідної особи вимог, що висуваються щодо необхідності подати відповідну заяву. Не доведення належним способом до такої особи наказу про початок перевірки позбавляє її можливості скористатися своїм правом на подання відповідної заяви.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що перекладання на особу, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, обов`язку активного та постійного пошуку інформації щодо діяльності органу, в якому проводиться перевірка за Законом №1682-VII, та щодо прийнятих таким органом рішень, є необґрунтованим та безпідставним.

Стаття 30 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII встановлює, що державного службовця може бути звільнено з підстав, визначених цим законом, а також із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до пункта 7-2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України трудовий договір припиняється з підстав, установлених Законом №1682-VII.

Згідно з ч. 2 ст. 36 КЗпП України, у випадках, передбачених п.п. 7 і 7-1 ч. 1 цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом №1682-VII.

Як убачається з матеріалів справи, 26.06.2015 Мінінфраструктури видано наказ №242, яким вирішено розпочати з 30.06.2015 перевірку, передбачену Законом №1682-VII, відносно посадових та службових осіб апарату відповідача за графіком згідно з додатком до наказу.

Водночас указаним наказом доручено управлінню кадрової служби забезпечити ознайомлення вказаних осіб, у т.ч. тих, які відсутні на роботі (зокрема знаходяться у відпустках для догляду за дитиною), з цим наказом.

Ухвалою апеляційного суду від 09.11.2022 витребувано у відповідача докази вручення ОСОБА_1 рішення про початок проведення в Мінінфраструктури перевірки, здійснення якої передбачено Законом №1682-VII.

Проте належних доказів надсилання та/або вручення (ознайомлення) позивачу такого рішення (наказу Мінінфраструктури від 26.06.2015 №242) відповідачем суду не надано.

Наявний в матеріалах справи супровідний лист від 19.04.2016 №10/48 судова колегія вважає недостатнім доказом доведення до відома позивача наказу про проведення перевірки, оскільки докази його надсилання (вручення) у матеріалах справи відсутні.

Отже, відповідач не виконав належним чином свій обов`язок по ознайомленню позивача з наказом про початок перевірки у визначений наказом термін та спосіб.

Відтак, Мінінфраструктури фактично позбавила позивача як посадову особу, що підлягає перевірці відповідно до Закону №1682-VII, можливості пройти цю перевірку у визначений законодавством, яке врегульовує це питання, спосіб.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №805/3984/15-а, від 21.11.2019 у справі №812/211/15.

Також слід зазначити, що ч. 2 ст. 1 Закону №1682-VII встановлено, що очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить, що очищення влади (люстрація) застосовується до осіб, які брали участь в управлінні державними справами своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 повинен застосовуватися принцип індивідуальної вини.

Водночас на необхідності дотримання принципу індивідуальної вини при проведенні люстраційних заходів наголошується й у Резолюції Парламентської асамблеї ООН Європи від 27 червня 1996 №1096 «Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем».

Зокрема, у ній зазначено, що люстраційні заходи можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена в кожному конкретному випадку, а особі, яка піддається люстраційній процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду (п.п. 12, 13).

Установлені зазначеною Резолюцією №1096 підходи до проведення люстрації знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14.02.2006 у справі «Турек проти Словаччини», від 24.04.2007 у справі «Матиєк проти Польщі», від 17.07.2007 у справі «Бобек проти Польщі», від 15.01.2008 у справі «Любох проти Польщі»).

Так, у рішенні «Любох проти Польщі» ЄСПЛ наголошує, що люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених статтею 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такою гарантією передусім має бути презумпція невинуватості (п. 61).

Необхідність доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, європейськими стандартами визначено як один із ключових критеріїв, що стосуються процедури люстрації, на чому наголошує Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) у висновку від 14-15 грудня 2012 №CDL-AD(2012)028 щодо «Закону про люстрацію» колишньої югославської республіки Македонія (пункт 7).

Як уже зазначалось, ч. 2 ст. 1 Закону №1682-VII задекларовано мету очищення влади, яка полягає у недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Натомість доказів вчинення позивачем будь-яких дій, тим більше протиправних, прийняття рішень чи допущення бездіяльності, які б були спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини відповідачем не надано.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Про те, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права, йдеться в рішенні ЄСПЛ від 28.10.1999 «Брумареску проти Румунії» (п. 61).

Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України у рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 №17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011).

Такий підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ. Так, у рішенні від 13.12.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку.

Суд ураховує позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні від 19.10.2019 у справі «Полях та інші проти України», в якій Суд зазначив, що заявники працювали над тим, що в принципі було державою, заснованою на демократичних конституційних засадах. Натомість заходи, вжиті на підставі Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів ОСОБА_2 , не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

Суд указав, що заходи за Законом про люстрацію були ширшими, ніж аналогічні заходи в інших країнах, які стосувалися лише людей, які активно працювали на колишню комуністичну владу. Крім того, Суд зазначив, що Уряд України висунув різні аргументи на підтримку закону, такі як практика розміщення корумпованих чиновників на державній службі за пана ОСОБА_2 , рішення Конституційного Суду 2010, яке збільшило його повноваження та передбачуване політично мотивоване переслідування протестуючих Євромайдану. Однак ці питання не мали жодної актуальності у рішенні про застосування Закону про люстрацію до заявників. Не було виявлено зв`язку між ними та тими негативними подіями.

Ключовим у позиції Європейського Суду з прав людини у рішенні по справі «Полях та інші проти України» є висновок про те, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них було застосовано заходи відповідно до Закону №1682-VII, не була класифікована як «кримінальна» в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував президент ОСОБА_2 .

Відтак, не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві, у зв`язку із чим, Суд у згаданому рішенні визнав порушення ст. 8 Конвенції щодо заявників.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що спірний наказ Мінінфраструктури від 27.04.2016 №170-К про звільнення ОСОБА_1 з посади видано без урахування усіх обставин, що мають значення для вирішення відповідного питання, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас при постановленні рішення у справі суд першої інстанції помилково виходив з того, що позивач звільнена з посади лише у силу самого факту зайняття нею відповідної посади, а також помилково вважав допущення відповідачем порушень вимог ст. 40 КЗпП України (звільнення в період знаходження у відпустці по догляду за дитиною), оскільки ст. 36 цього Кодексу передбачені різні підстави припинення трудового договору, зокрема, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (п. 4 ч. 1 ст. 36) та з підстав, передбачених Законом №1682-VII (п. 7-2 ч. 1 ст. 36), а тому на спірні правовідносини не поширюються обмеження щодо звільнення особи в період знаходження у відпустці по догляду за дитиною.

Ураховуючи зазначене, рішення місцевого суду підлягає відповідній зміні у мотивувальній частині.

Як передбачено ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зважаючи на те, що оскаржуваним наказом позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу управління проектами та програмами Департаменту стратегічного розвитку дорожнього ринку та автомобільних перевезень Мінінфраструктури, а тому ОСОБА_1 підлягає поновленню саме на цій посаді, а не на посаді головного спеціаліста відділу стратегічного розвитку автомобільних доріг Департаменту автомобільного транспорту та стратегічного розвитку автомобільних доріг Мінінфраструктури, як помилково вважав суд першої інстанції.

Водночас вимога позивача про необхідність її поновлення саме на посаді головного спеціаліста відділу стратегічного розвитку автомобільних доріг Департамента автомобільного транспорту та стратегічного розвитку автомобільних доріг Мінінфраструктури не може бути задоволена, адже відповідно до матеріалів справи перед звільненням вона перебувала на посаді головного спеціаліста відділу управління проектами та програмами Департаменту стратегічного розвитку дорожнього ринку та автомобільних перевезень Мінінфраструктури.

Доводи позивача, що надані відповідачем від її імені заяви про переведення на іншу посаду (т. 2 а.с. 84, 86) нею фактично не подавалися, колегія суддів сприймає критично, виходячи з того, що за наслідками подання однієї з цих заяв (т. 2 а.с. 84) позивача переведено на посаду, на яку вона просить її поновити.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем відповідних наказів про її переведення на іншу посаду.

Відтак, відповідній зміні підлягає й резолютивна частина рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 33, 34, 139, 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.08.2022, виклавши її в редакції цієї постанови.

Змінити резолютивну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.08.2022, виклавши її таким чином:

«Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України від 27.04.2016 №170-К «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу управління проектами та програмами Департаменту стратегічного розвитку дорожнього ринку та автомобільних перевезень Міністерства інфраструктури України з 28.04.2016.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу управління проектами та програмами Департаменту стратегічного розвитку дорожнього ринку та автомобільних перевезень Міністерства інфраструктури України.

У задоволенні решти позову відмовити.»

У решті судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді А.М. Горяйнов

О.Є. Пилипенко

Повний текст постанови складений 30.11.2022.