Справа № 640/15995/22
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2022 року м. Київ № 640/15995/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс»
доПриватного виконавця виконавчого округу міста Києва Єфіменка Дениса Олеговича
провизнання протиправною та скасування постанови,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Єфіменка Дениса Олеговича (відповідач), в якому просить суд:

«Визнати дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменко Дениса Олеговича щодо завершення виконавчого провадження неправомірними та скасувати постанову про повернення виконавчого документу стягувану № 64612777 від 08.09.2022 року».

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржувана постанова не містить жодного обґрунтування наявності підстав для повернення виконавчого документу, з якими пункт 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» пов`язує можливість повернення виконавчого документу стягувану.

Відповідач не скористався правом, передбаченим статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України, та не подав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменко Д.О. від 24.02.2021 відкрито виконавче провадження ВП №64612777 з примусового виконання виконавчого напису №95866, виданого 20.11.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменко Д.О. від 08.09.2022 ВП №64612777 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Підставою для повернення виконавчого документа у постанові зазначений пункт 102 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження", згідно з яким забороняється у період дії воєнного стану примусове виконання виконавчих написів нотаріусів.

Позивач, вважаючи вказану постанову про повернення виконавчого документа протиправною та такою, що підлягає скасуванню, звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

25 серпня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо діяльності приватних виконавців та примусового виконання судових рішень, рішень інших органів (посадових осіб) у період дії воєнного стану» (далі по тексту - Закон №2455-ІХ), яким внесені зміни до Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, пункт 102 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено новими абзацами, зокрема абзацом 14 такого змісту: «Забороняється у період дії воєнного стану примусове виконання виконавчих написів нотаріусів».

У зв`язку із зазначеним, 08 вересня 2022 року Приватний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідності до якого виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

З метою урегулювання невизначеності дій державних та приватних виконавців щодо примусового виконання виконавчих написів нотаріусів у період дії воєнного стану, листом від 19 жовтня 2022 року №96240//20.5.1 Міністерство юстиції України надало роз`яснення.

Так, щодо примусового виконання виконавчих написів нотаріусів, виконавчі провадження по яких відкриті до набрання чинності Законом №2455-ІХ, Мін`юст звернув увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, пункт 102 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», а також Закон №2455-ІХ не містять положень, які б встановлювали заборону вчинення, у період дії воєнного стану, виконавчих дій у виконавчих провадженнях відкритих на підставі виконавчих написів нотаріусів. Встановлена абзацом чотирнадцятим пункту 102 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» заборона стосується примусового виконання таких виконавчих документів.

Водночас, заборона примусового виконання виконавчих написів нотаріусів у період дії воєнного стану не позбавляє боржника права виконати свої зобов`язання самостійно.

З огляду зазначене, Мін`юст дійшов висновку, що встановлена абзацом чотирнадцятим пункту 102 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» заборона поширюється на виконавчі дії, які виконавець має вчиняти при вжитті передбачених статтею 10 цього Закону заходів примусового виконання рішень. У разі якщо виконавча дія не пов`язана з вжиттям відповідних заходів, положення зазначеної норми Закону не застосовуються.

Так, при здійсненні у період дії воєнного стану виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого напису нотаріуса, виконавець може вчиняти виконавчі дії щодо зупинення вчинення виконавчих дій, зняття арешту з майна (коштів) боржника, припинення розшуку майна боржника, закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу та інші виконавчі дії, не пов`язані з вжиттям заходів примусового виконання рішень, а також розподіляти кошти, які надходять на рахунки органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, та перераховувати їх стягувачу.

Таким чином, оскільки виконавче провадження ВП №64612777 відкрито 24 лютого 2021 року, тобто до моменту набрання чинності Законом №2455-ІХ, та з огляду на відсутність положень які б встановлювали заборону вчинення у період дії воєнного стану виконавчих дій у вже відкритих на підставі виконавчих написів нотаріусів виконавчих провадженнях, суд дійшов до висновку, що повернення виконавчого документу стягувачу лише з підстав, зазначених у пункті 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» є необґрунтованими та неправомірними.

При цьому, суд враховує те, що жодних інших підстав для повернення виконавчого документа стягувачу у оскаржуваній постанові Приватний виконавець не зазначив.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що постанова Приватного виконавця від 08 вересня 2022 року про повернення виконавчого документа стягувачу є протиправною та підлягає скасуванню.

Водночас, за відсутності доказів наявності поважних причин у відповідача, неподання ним відзиву на позов суд кваліфікує як визнання позову.

Разом з тим, суд відхиляє вимогу позивача про визнання дій Приватного виконавця щодо завершення виконавчого провадження неправомірними, оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено неправомірності дій виконавця щодо винесення оскаржуваної постанови, окрім невірного трактування ним положень пункту 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, визначення поняття «завершення виконавчого провадження» вказаний Закон не містить.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач не довів правомірність вчинених дій та прийнятої постанови у рамках виконавчого провадження №64612777, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» підлягає частковому задоволенню.

Щодо клопотання представника позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Пункт 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою та другою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до першої третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та від 22 грудня 2018 року у справі №826/856/18.

Отже, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд встановив, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надав суду такі документи: копію договору про надання правової допомоги від 19 жовтня 2021 року (б/н); копію додаткової угоди від 16 вересня 2022 року №65; копію протоколу погодження видів правової допомоги та договірної ціни; копію акта прийому-передачі наданих послуг від 19 вересня 2022 року на суму 2 500,00 грн.; копію рахунку на оплату від 19 вересня 2022 року на суму 2 500,00 грн.; копію платіжного доручення від 19 вересня 2022 року №2633 на суму 2 500,00 грн.; копію довіреності від 18 жовтня 2021 року, виданої ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» адвокату Юхименку Ю.Ю.; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КВ №000117, виданого Головою Ради адвокатів міста Києва 12 березня 2018 року.

З наданих позивачем документів вбачається, що позивач поніс витрати пов`язані із наданням правової допомоги у розмірі 2 500,00 грн.

Частинами п`ятою та сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Оскільки позов задоволено частково, на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» належить присудити судові витрати, пов`язані із отриманням професійної правничої допомоги у розмірі 1 250,00 грн. (2 500 грн. / 2 вимоги) за рахунок відповідача.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на користь позивача також належить стягнути судовий збір у розмірі 1 240,50 грн. за рахунок відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Єфіменка Дениса Олеговича про повернення виконавчого документа стягувачу від 08 вересня 2022 року ВП №64612777.

3. В решті позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» понесені ним витрати пов`язані із отриманням правової допомоги у розмірі 1 250,00 грн. (одна тисяча двісті п`ятдесят гривень нуль копійок) за рахунок приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Єфіменка Дениса Олеговича.

5. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 240,50 грн. (одна тисяча двісті сорок гривень п`ятдесят копійок) за рахунок приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Єфіменка Дениса Олеговича.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя С.К. Каракашьян