Справа № 640/3355/20
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2022-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3355/20 Суддя (судді) першої інстанції: Костенко Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого суддів Файдюка В.В.,

Суддів Єгорової Н.М.,

Собківа Я.М.,

При секретарі Шепель О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Одеській області про визнання протиправним та скасування висновку, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Одеській області (далі - третя особа), в якому (з урахуванням уточненої позовної заяви) просила визнати протиправним та скасувати висновок відповідача від 05 листопада 2019 року №271/2019 про визнання таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я позивача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач на законних підставах набула громадянство України та подала необхідний пакет документів для отримання паспорту громадянина України до компетентного органу внутрішніх справи у Любашівському районі Одеської області, який їй був виданий; у процесі отримання паспорту громадянина України позивач звернулась до Консульства Республіки Узбекистан у м. Києві із заявою про вихід з громадянства Республіки Узбекистан та здала паспорт громадянина цієї країни; у зв`язку із закінченням строку дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон і необхідності зміни реєстрації місця проживання позивач звернулась із заявою про видачу нового паспорту для виїзду за кордон; за результатами розгляду заяви їй повідомлено про недійсність паспорту громадянина України; стверджує, що підставою для встановлення незаконності видачі паспорта повинно бути встановлення факту відмови у наданні громадянства України позивачу на підставі поданої нею заяви, або скасування рішення, прийнятого на підставі такої заяви; відповідач таких обставин не встановив і на них не посилався, натомість зазначив про відсутність певних службових відміток у заяві, які позивач не заповнює, а також відсутність певних документів, з приводу чого відмова у наданні громадянства не приймалась. Вважає оспорюване рішення необґрунтованим.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2021 року даний адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано п. 1 висновку №271/2019 за результатами службової перевірки підстав оформлення паспорта громадянина України зразка 1994 року ОСОБА_1 , затверджений Державною міграційною службою України 05 листопада 2019 року.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову в іншій частині.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що за результатами службового розслідування встановлено, що паспорт громадянина України видано з порушенням діючого на той час законодавства. Зазначено, що заяву про оформлення набуття громадянства України позивач не подавала та, як наслідок, не набувала такого громадянства відповідно до законодавства України і міжнародних договорів. Зазначено про відсутність у графі 8 заяви відміток про реквізити довідки про прийняття до громадянства України та у графі "службові відмітки" не вказано номер і дату рішення про набуття позивачем громадянства України та країну попереднього громадянства. Також зазначено, що згідно з повідомленням Посольства України в Республіці Узбекистан позивачу не видавалась довідка про реєстрацію особи громадянином України, а згідно повідомленням Посольства Республіки Узбекистан в Україні для оформлення виходу з громадянства Республіки Узбекистан позивач у дипмісію не зверталась.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначив, що відповідачем не наведено наявності підстав для скасування рішення суду, наполягав на його законності, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вказав, що приймаючи Висновок ДМС від 05 листопада 2019 року (ГУ ДМС України в Одеській області - складаючи цей висновок, а ДМС України - затверджуючи його), органи державної влади діяли не в спосіб, передбачений Конституцією та законами України, діяли необґрунтовано, тобто не врахували всіх необхідних обставин, що мають значення, не добросовісно та не розсудливо. Органами ДМС не було надано можливість позивачу висловити свою позицію та надати свої пояснення по суті. Розгляд питання щодо позивача відбувався у закритому режимі, хоча вирішувалось принципове питання, а позивач знаходилася на території України і була можливість організувати надання пояснень позивачем.

Фактично Висновком ДМС України ОСОБА_1 позбавлено громадянства України у невстановлений Конституцією та законами спосіб.

Отже, Висновок ДМС України від 05 листопада 2019 року є незаконним та безпідставним і підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Ташкент Республіки Узбекистан, громадянка Республіки Узбекистан, у 2002 році прибула в Україну та отримала посвідку на постійне проживання серія ОД №1894/05 від 21 липня 2005 року (а.с. 30).

У 2008 році позивач документована паспортом громадянина України НОМЕР_1 , виданим Любашівським РВ ГУ МВС України в Одеській області 05 лютого 2008 року (а.с. 12-21), та паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , виданим 23 липня 2008 року (а.с. 31-38).

У зв`язку із закінченням дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон позивач звернулась через ДП "Документ" до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області із заявами від 22 січня 2019 року про оформлення нового паспорту громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_3 (а.с. 143-148).

Листом від 14 лютого 2019 року №8101.13.1/2254-19 ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області звернулось до УДМС в Одеській області про надання підтвердження та зазначення підстав отримання громадянства України позивачем, а також повідомлення про наявність або відсутність заперечень щодо видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 153).

Листом ГУ ДМС в Одеській області від 20 лютого 2019 року №5100.4.5/2052-19 повідомлено ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області про те, що за обліками ГУ ДМС в Одеській області значиться громадянка Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка отримала дозвіл на імміграцію в Україну та документована посвідкою на постійне проживання серії ОД №1894/05, виданою 21 липня 2005 року. З питань оформлення громадянства України до ГУ ДМС України в Одеській області позивач не зверталась (а.с. 154).

Відповідно до п. 109 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №302 (далі - Порядок №302) ГУ ДМС в Одеській області проведено службову перевірку підстав оформлення паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Любашівським РВ ГУ МВС України в Одеській області 05 лютого 2008 року на ім`я позивача.

Результати службової перевірки оформлені висновком від 09 липня 2019 року №271/2019, затвердженим Директором Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України 05 листопада 2019 року (а.с. 116-120), згідно п. 1 якого вищевказаний паспорт громадянина України визнано недійсним та таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню відповідно до п. 108 Порядку №302.

Листом ГУ ДМС України в Одеській області від 22 листопада 2019 року №5100.4.1-17207/51.2-19 позивачу повідомлено про прийняте рішення (а.с. 41, 42, 141, 142).

Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, вважаючи їх протиправними, а свої права порушеними, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов до висновку про формальність і необґрунтованість рішення про недійсність паспорту позивача, оскільки відповідачем не встановлено фактів і не надано достатніх та переконливих доказів неподання позивачем довідки про реєстрацію особи громадянином України та/або не прийняття компетентним органом рішення про набуття особою громадянства України. Натомість висновок ґрунтується на відсутність у заяві певних службових відомостей про це.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Основними нормативно-правовим актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ (далі - Закон) та Указ Президента України «Про затвердження Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства та виконання прийнятих рішень» від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок № 215).

Преамбулою Закону України "Про громадянство України" передбачено, що цей Закон відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Зі змісту статті 1 Закону вбачається, що громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; реєстрація громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи.

Згідно статті 3 Закону № 2235-ІІІ громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (стаття 5 Закону).

Відповідно до статті 6 Закону громадянство України набувається: за народженням; за територіальним походженням; внаслідок прийняття до громадянства; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 9 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Відповідно до ч. 1 статті 8 Закону України «Про громадянство» (в редакції станом на дату, що була чинна на день виникнення спірних правовідносин), особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360 ДМС є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Підпунктом 10 п.4 Положення, ДМС здійснює оформлення і видачу громадянам України документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство, тимчасово затримує та вилучає такі документи у передбачених законодавством випадках.

Підпунктом 33 п.4 Положення передбачено, що ДМС відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства у сфері громадянства.

Відповідно до пункту 1, 2 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152 (далі - Порядок №152) паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім`я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон.

Відповідно до пункту 35 Порядку № 152 для оформлення паспорта для виїзду за кордон в Україні особа, зокрема, подає паспорт громадянина України.

Відповідно до п. 44 Порядку №152 за результатами проведених перевірок, ідентифікації особи та перевірки факту належності особи до громадянства України (у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон вперше із застосуванням засобів Реєстру) працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення паспорта для виїзду за кордон або про відмову в його оформленні.

22 січня 2019 року до Другого відділу обслуговування громадян м. Київ ДП «Документ» звернулася ОСОБА_1 із заявою про оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно п. 35 Постанови № 152 ОСОБА_1 надала: паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 05 лютого 2008 року Любашівським РВ ГУ МВС України в Одеській області; паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 23 липня 2008 року, строком дії до 23 липня 2018 року, орган 8099; документ, що підтверджує сплату адміністративного збору; копію довідки про присвоєння РНОКПП.

Другим відділом обслуговування громадян м. Київ ДП «Документ» сформована заява-анкета № 13355952 для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру (заява - анкета, облікова картка додаються).

На виконання вимог п.44 Порядку № 152 ГУ ДМС в Одеській області було здійснено перевірку факту належності ОСОБА_1 до громадянства України.

У ході проведеної перевірки підстав видачі паспорта ОСОБА_1 за запитом від 14 лютого 2019 року № 8101.13.1/2254 ВОД № 1 встановлено наступне.

Відповідно до заяви про видачу паспорта громадянина України (форма № 1) серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Любашівським РВ ГУ МВС України в Одеській області 05 лютого 2008 року було оформлено паспорт громадянина України у зв`язку із набуттям громадянства.

Факт видачі паспорта серії НОМЕР_1 підтверджується Журналом обліку надходження паспортів громадянина України та видача їх громадянам.

Відповідно до даних, наданих відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 10 жовтня 2005 року. Зазначена інформація підтверджується талоном реєстрації за місцем проживання.

Відповідно до обліків ГУ ДМС в Одеській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянство України не набувала, у зв`язку з чим її було запрошено для надання автобіографії. У автобіографії позивач повідомила, що у 2000 році переїхала до свого батька на постійне проживання з Республіки Узбекистан до України.

При цьому, як свідчать дані ГУ ДМС в Одеській області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заяву про оформлення набуття громадянства України не подавала та, як наслідок, не набувала громадянство України відповідно законів України та міжнародних договорів України.

На переконання відповідача, враховуючи вимоги пункту 18 розділу 5 оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого Наказом МВС України від 15 червня 2006 року № 600 (видача паспортів деяким категоріям громадян) та той факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася за межами України, а саме в Узбекистані, видача їй паспорта громадянина України мала б відбуватися за наявності, зокрема, довідки про прийняття до громадянства України. У графі 8 заяви зазначаються реквізити довідки, а в графі "службові відмітки" - номер і дата рішення про набуття особою громадянства України та країна попереднього громадянства.

Відповідно до п. 78 Порядку № 215 якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України, а стосовно поновлення особи у громадянстві України також відсутні передбачені Законом підстави, за наявності яких поновлення у громадянстві України не допускається, начальник головного управління МВС України в Автономній Республіці Крим, місті Києві, Київській області, управління МВС України в області, місті Севастополі або його заступник приймає рішення про оформлення набуття особою громадянства України.

Разом з тим, відповідно до обліків ГУ ДМС в Одеській області, ОСОБА_1 процедуру набуття громадянства України у встановленому законом порядку не проходила.

Враховуючи викладене, факт належності ОСОБА_1 до громадянства України документально не підтверджується та немає підстав вважати, що ОСОБА_1 є громадянкою України.

У своїй автобіографії ОСОБА_1 повідомила, що зверталась до Консульства України в Республіці Узбекистан з метою оформлення громадянства України.

Відповідно до листа Посольства України в Республіці Узбекистан від 26 вересня 2018 року № 61510/36-530-430кв, ОСОБА_1 довідка про реєстрацію особи громадянином України не видавалась. Окрім цього, було повідомлено, що ОСОБА_1 була документована паспортом громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_4 , виданим 19 серпня 2005 року Мірзо Улугбекським РУВС о м. Ташкента.

Також в автобіографії ОСОБА_1 зазначила, що після отримання паспорта громадянина України зверталась до Посольства Республіки Узбекистан в Україні для оформлення виходу з громадянства Республіки Узбекистан.

З метою перевірки зазначених відомостей ГУ ДМС в Одеській області було направлено запит до Посольства Республіки Узбекистан в Україні від 05 червня 2019 року № 5100.4.1-8225/51.1-19. Відповідно до листа Посольства Республіки Узбекистан в Україні від 11 червня 2019 року № 026/1-850, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з питання виходу з громадянства Республіки Узбекистан в дипмісію не зверталась.

Разом з тим, до заяви про видачу паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 внесено запис, що паспорт оформлюється у зв`язку з набуттям громадянства, проте жодної інформації про номер і дату рішення про набуття особою громадянства України та країну попереднього громадянства не внесено.

Таким чином, за переконанням відповідача, ОСОБА_1 із заявою щодо оформлення набуття/прийняття до громадянства України до відповідних органів не зверталась, громадянство України у встановленому законодавством порядку не набувала.

Відтак паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Любашівським РВ ГУМВС України в Одеській області 05 лютого 2008 року, оформлений з порушенням законодавства та безпідставно.

За результатами службового розслідування було складено висновок, який в установленому порядку був надісланий до ДМС для затвердження. Відповідно до цього висновку паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 оформлено з порушенням законодавства, оскільки підстав вважати її громадянкою України немає.

На підставі вище викладеного, ДМС було прийнято рішення паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 від 05 лютого 2008 року, виданий Любашівським РВ УМВС України в Одеській області, на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню відповідно до п. 108 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302.

З наведеного вбачається, що органи міграційної служби посилаються виключно на відсутність службових відміток у заяві на отримання паспорту громадянина України, а також на відсутність у них документів за результатами розгляду заяви про надання громадянства України.

При цьому відповідачем зазначено, що у порядку виконання обов`язку, визначеного ч. 1 статті 77 КАС України позивач не довела факту набуття громадянства України станом на дату подання заяви про видачу паспорта громадянина України, його оформлення та видачі.

Однак, у ОСОБА_1 немає рішення про надання їй громадянства України, оскільки воно повинно зберігатись в органі, який видав паспорт. ОСОБА_1 не було видано копію такого рішення з посиланням на те, що цей документ повинен зберігатися в компетентному органі. Відповідачем протилежного не зазначено. При цьому, як було вказано позивачу, що, між іншим, відповідає чинному законодавству, підтвердженням належності до громадянства України є паспорт громадянина України.

В той же час, суд погоджується з доводами позивача про те, що в даному випадку можна стверджувати, що ОСОБА_1 подала документи для отримання громадянства України, її заява була розглянута, відмова у наданні громадянства не була прийнята, що також жодним чином відповідачем не спростовано, натомість, компетентним органом було прийнято рішення про надання громадянства і видано паспорт громадянина України.

Посилання органу міграційної служби на те, що у розділі «службові відмітки» заяви на видачу паспорту не міститься інформація, яка нібито повинна була бути туди вписана, є недоречним, оскільки відповідальність за заповнення цього розділу несе службова особа паспортного столу, в той час як заявниця жодним чином не могла контролювати правильність заповнення відповідальною особою форми такої заяви. При цьому скаржником не зазначено, яким чином незаповненість розділі «службові відмітки» заяви на видачу паспорту свідчить про неправомірність видання паспорту.

Фактично порядок набуття (реєстрації) громадянином України був врегулюваний Наказом МВС України № 716 від 20 липня 2006 року «Про затвердження зразків документів, які подаються для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України та скасування рішень про оформлення набуття громадянства України», яким було затверджено форми 10 та 45.

Так, форма 10 «Заява про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням» передбачала наявність графи «Прийняте рішення», в якій зазначалось про прийняте рішення прямо на самій заяві, тобто виготовлення окремого документу не вимагалось.

В той же час, форма 45 «Довідка про реєстрацію особи громадянином України» передбачала, що вона є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України. Таким документом є паспорт громадянина України. Зважаючи на це цілком логічним є, що всі документи, прийняті за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , знаходились на зберіганні в органах внутрішніх справ.

Водночас, органами ДМС не було дотримано форми про прийняття рішення про скасування рішення про оформлення громадянства.

За таких обставин, підставою для встановлення незаконності видачі паспорта громадянина України має бути встановлення факту відмови у наданні громадянства України ОСОБА_1 на підставі поданої нею заяви, або скасування рішення, прийнятого на підставі такої заяви. Однак, органи ДМС на наявність таких рішень не посилаються взагалі.

Натомість колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що, як зазначалося вище, 22 січня 2019 року позивач звернулась за виготовленням закордонного паспорту громадянина України. Як зазначає сам апелянт, позивачем відповідно до п. 35 Постанови №152 було надано паспорт громадянина України від 05 лютого 2008 року та паспорт громадянина України для виїзду закордон від 23 липня 2008 року.

Тобто, під час видачі закордонного паспорту від 23 липня 2008 року ОСОБА_1 вже проходила подібну перевірку, після якої їй було надано вказаний документ. Отже, на момент отримання закордонного паспорту від 23 липня 2008 року у позивача в матеріалах справи по отриманню громадянства були всі наявні документи. Протилежного відповідачем не зазначено.

З наведеного можна вважати, що документи про набуття громадянства ОСОБА_1 були втрачені державними органами після дати видачі першого паспорту громадянина України для виїзду за кордон, тобто після 23 липня 2008 року.

Також слід зазначити щодо наявності законних підстав для набуття громадянства України позивачем та отримання нею паспорта громадянина України.

Батько позивача - ОСОБА_2 - перебуває у розлученні із матір`ю ОСОБА_1 і з 1990 року постійно проживав на території Української PCP. Таким чином, у 1991 році він отримав громадянство України як особа, яка проживала на території України на дату проголошення незалежності.

Про що в матеріалах справи наявні відповідні довідки, а саме: копія довідки до ВВС Любашівського району з Любашівської селищної ради від 10 жовтня 2002 року; копія довідки Кривоозерської сільської ради ОСОБА_2 від 28 березня 2002 року про факт проживання на території України з серпня 1990 року.

Також слід звернути увагу суду на факт отримання батьком позивача паспорту в порядку загального обміну паспортів СРСР, що підтверджується листом, наданим Кривоозерським районним сектором Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області вих. № 02.17/3931 від 21 листопада 2018 року.

Отже, ОСОБА_1 станом на дату отримання паспорту громадянина України мала законні підстави для отримання громадянства України.

Наголосити необхідно також і на тому, що ОСОБА_1 проходила процедуру виходу з громадянства Республіки Узбекистан.

Так, на сьогоднішній день ОСОБА_1 позбавлена громадянства Республіки Узбекистан, що підтверджується, зокрема, довідкою Посольства Республіки Узбекистан в Україні від 06 серпня 2021 року №591/2-6267(у).

Судом також враховано, ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 0000306 від 03 грудня 2019 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 статті 358 КК України щодо порушень, встановлених у Висновку ДМС України №271/2019 від 05 листопада 2019 року.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-ІУ від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Словосполучення "згідно з законом" не просто відсилає до національного законодавства, а й пов`язане з вимогою якості "закону", вимогою принципу верховенства права, про що прямо йдеться у преамбулі Конвенції. Отже, цей вислів означає, - і це випливає з предмету і мети статті 8, - що в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані п. 1.

Крім того, ЄСПЛ зазначає, що втручання має бути не лише здійснене згідно із законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняття необхідності передбачає, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі Кембел проти Сполученого Королівства" від 25 березня 1992 року п.44).

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, наданими національними

З урахуванням наведених положень Конвенції та правових позицій ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що прийняття відповідачем оскаржуваного висновку майже через 12 років після отримання позивачем паспорту є втручанням в приватне життя позивача, яке, на думку апеляційного суду, не є необхідним у демократичному суспільстві.

Також апеляційний суд звертає увагу, що посилання органу міграційної служби на оформлення позивачу паспорта громадянина України з порушенням Закону не знайшли свого підтвердження у вигляді притягнення відповідних посадових осіб до відповідальності за неналежне виконання своїх посадових обов`язків, здійснення своїх повноважень не у відповідності чинному законодавству.

Доводи відповідача стосовно того, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту набуття громадянства України у порядку, визначеному законодавством, не є доказом правомірності дій відповідача у спірних правовідносинах та не спростовують факту набуття такого громадянства. Як вже зазначалося судом, при оформленні паспорта громадянина України у міграційного органу не виникло жодних сумнівів щодо громадянської приналежності позивача.

Водночас, відповідачем не надано доказів та судом не встановлено фактів, які б свідчили про подання позивачем під час оформлення паспорта громадянина України свідомо неправдивих відомостей або неналежних документів, чи приховування позивачем будь-якого суттєвого факту, за наявності якого позивач не мав права набути громадянство України.

Стверджуючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, відповідач в своїй апеляційній скарзі не навів належного обґрунтування цього твердження та не навів посилань на конкретні норми матеріального права, які були, на його думку, порушені судом першої інстанції, а також не конкретизував те, у чому саме полягають порушення норм матеріального права.

Аналогічно, є безпідставними твердження відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки апелянт окрім самого твердження про це, не наводить конкретних доводів та не вказує на конкретні, на його думку, порушення судом процесуального законодавства.

Разом з тим, суд першої інстанції, розглядаючи справу та ухвалюючи оскаржуване рішення, не допустив неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права, яке могло б вплинути на правильність прийнятого судового рішення.

Твердження відповідача про неповне дослідження судом обставин справи також є безпідставними. Так, судом першої інстанції були належним чином та в достатній мірі досліджені обставини, на підставі яких суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що в оспорюваному висновку службового розслідування та під час судового розгляду відповідачами не наведено інших підстав, окрім порушення статті 8 Закону України «Про громадянство України», для прийняття рішення про недійсність паспорту громадянина України для виїзду за кордон Позивача; станом на час видачі позивачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон, документи, подані позивачем для отримання паспорту, сумнівів не викликали.

Разом з тим, вже під час проведення службового розслідування, за відсутності будь-яких документів та відомостей, що спростовують факт набуття громадянства, відповідачі на підставі тих же самих документів, які були подані позивачем для оформлення паспорту, на рівні припущень дійшли висновків про недоведеність наявності у позивача громадянства України та відсутність підстав для оформлення йому паспорта громадянина України.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що необґрунтованими є доводи відповідача про оформлення позивачу паспорту громадянина України з порушенням норм законодавства, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування спірного висновку.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи або неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 29 листопада 2022 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Н.М. Єгорова

Я.М. Собків