Справа № 344/12686/22
Суддя: Польська М. В.
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/344/185/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Польської М.В.

секретаря Федоришин М.З.

за участі

представника позивача Клюби П.Р.

представника відповідача Шумило С.Я.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління національної поліції Івано-Франківській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 02.10.2022 серії БАД №155354, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з наведеним адміністративним позовом, посилаючись на те, що 02.10.2022 приблизно о 17:00 год. прибув разом з дружиною то дочкою з села в м.Івано-Франківськ. Перебуваючи вдома, дочка поскаржилась на різкий біль в ділянці живота та її почало тоншити. Так як біль швидко розвивалась вирішив терміново відвезти дочку до міської дитячої лікарні. Проїжджаючи по вул.Привокзальній, його зупинили працівники патрульної поліції, зазначивши,що причиною зупинки було перевезення дитини без спеціальної утримуючої системи. При перевірці документів працівниками поліції було встановлено, що його 28.01.2022 за рішенням суду позбавлено права керування. На цій підставі щодо нього винесено постанову серії БАД №155354 за порушення п.2.1.а ПДР України. Вважає, що дана постанова є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки такі дії були вчинені у стані крайньої необхідності.

Від відповідача надійшов відзив, де зазначено про безпідставність позову, а також те, що винесена постанова є правомірною та такою, що не підлягає скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимог підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив з мотивів викладених у відзиві.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що між сторонами виник публічно-правовий спір щодо правомірності накладення адміністративного стягнення за адміністративне правопорушення, передбачене ст. ч.4 ст.126 КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, згідно оскаржуваної постанови серії БАД №155354 від 02.10.2022, що складена поліцейським взводу 1 роти 1 БУПП в Івано-Франківській області ДПП старшим сержантом поліції Рошаковським В.Я., ОСОБА_1 02.10.2022р. о 17 год. 18 хв. в м.Івано-Франківську по вул.Привокзальна, 1, керуючи ТЗ Suzuki SX4, перевозив дитину зріст якої менше ніж 145 см без спеціальних утримуючих систем, чим порушив п.21.11 (б) ПДР при перевірці документів встановлено, що водій позбавлений прав керувати Т.З. за рішенням суду від 28.01.2022р. терміном 1 рік, чим порушив п.2.1. (а) ПДР, скоївши адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.126 КУпАП.

Так, суд звертає увагу, що відповідно до п.2.1 а. водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

П.1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями), встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до ч. 4 ст.126 КУпАП керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В позові позивач зазначив, що 02.10.2022 приблизно о 17:00 год. прибув разом з дружиною то дочкою з села в м.Івано-Франківськ. Перебуваючи вдома, дочка поскаржилась на різкий біль в ділянці живота та її почало тоншити. Так як біль швидко розвивалась вирішив терміново відвезти дочку до міської дитячої лікарні, знаючи, що позбавлений права керування ТЗ згідно рішення суду. При цьому, факт керування транспортним засобом позивач, в позовній заяві обгрунтовує станом крайньої необхідності, а саме необхідністю доставлення дитини до лікарні.

За змістом статей 10,11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Статтею 18 КУпАП визначено, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Однак, твердження позивача про те, що він 02.10.2022 віз свою дитину до лікарні, не в повній мірі відповідають зібраним доказам, оскільки з наданої позивачем довідки (а.с.11) вбачається, що справді 02.10.2022р. ОСОБА_2 зверталась за медичною допомогою в приймальне відділення КНП «МДКЛ ІФМР» з приводу гострого гастроентероколіту, рекомендована госпіталізація, від якої батьки категорично відмовилися, при цьому з отриманих в судовому засіданні пояснень представника позивача судом встановлено, що батько ОСОБА_1 є лікарем, а тому як зазначив вірно представник відповідача позивач не був позбавлений можливості вжити заходів по доставленню власної дитини до лікарні у будь який інший спосіб (виклик швидкої допомоги, таксі тощо). З оглянутого в судовому засіданні відеозапису встановлено, що ОСОБА_1 вказав, що повертаються з дочкою і дружиною з села та прямують додому, бо дитині погано.

За таких обставин суд не вбачає в діях позивача крайньої необхідності, хоча не заперечується й того, що дійсно батьки вертались 02.10.2022 в медичний заклад, але з відмовою від госпіталізації, а 03.10.2022 дитина була прийнята на стаціонарне лікування.

У відповідності до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч.1 ст.72 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

На підтвердження факту вчинення адміністративного правопорушення позивачем, відповідач до відзиву жодного доказу (відео, фотофіксацію тощо) не надав.

Суд звертає увагу на те, що, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суб`єкт владних повноважень - відповідач, - повинен системно застосовувати положення законодавства та конкретних обставин кожної справи.

Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, в даній адміністративній справі подано до відзиву копію постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.01.2022 (наявність яких перевірено у ЄРСР), оптичний диск із відеоматеріалами, які долучені до постанови серії БАД№155354 від 02.10.2022р.

Відповідно до копії постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.01.2022 у справі №344/17274/21, ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності та визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. з позбавленням права керування т/з на строк один рік.

Отже, позивач на час складання постанови, що оскаржується, не мав права керування ТЗ за рішенням суду.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 обґрунтовано було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП, та підстави для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №155354 від 02.10.2022 року щодо ОСОБА_1 відсутні.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 221, 251, 252 КУпАП, керуючись ст. ст. 9, 77, 241-246, 286 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління національної поліції Івано-Франківській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 02.10.2022 серії БАД №155354 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА