Справа № 640/8259/21
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8259/21 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Сорочка Є.О.,

Василенка Я.М.,

за участі секретаря судового засідання Кірієнко Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Києві, про:

- визнання протиправним та скасування наказу в.о. Директора ТУ ДБР, розташованого у м. Києві Терлецького С.В. № 70-о/с від 26 лютого 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, 01 березня 2021 року згідно пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) ТУ ДБР у м. Києві, а за відсутності такої посади - на іншій рівнозначний посаді в цьому (або іншому) державному органі;

- стягнення з ТУ ДБР у м. Києві на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнення з ТУ ДБР у м. Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не запропонував іншої посади, що свідчить про невиконання обов`язку з працевлаштування; спірний наказ підписаний не уповноваженою особою; у ТУ ДБР фактично не відбулось реорганізації та скорочення чисельності або штату працівників.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2022 р. відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.11.2022.

Судове засідання 09.11.2022 було відкладено на 23.11.2022.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

23.11.2022 у судовому засіданні було оголошено вступну і резолютивну частини постанови.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом ТУ ДБР у м. Києві від 26 лютого 2021 року № 70-о/с «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до пунктів другого та п`ятого частини третьої статті 13 України «Про Державне бюро розслідувань», частини четвертої статті 87 України «Про державну службу», наказів ДБР від 15 жовтня 2020 року № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» від 20 жовтня 2020 року № 196 дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державної розслідувань, розташованого у місті Києві», від 30 грудня 2020 року № 303дск «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань» та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві від 20 жовтня 2020 року №155 «Про попередження працівників», від 15 січня 2021 року № 3 «Про внесення змін до наказу ТУ ДБР у м. Києві від 20 жовтня 2020 року № 155», ОСОБА_1 було звільнено з посади слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, 01 березня 2021 року згідно пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Підставою прийняття наказу вказано попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 25 січня 2021 року № 11-1327/12-21.

Позивач, не погоджуючись з наказом про звільнення, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду з даним позовом про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоовленні позовних вимог, виходив з того, що з 27 грудня 2019 року відбулась зміна правового статусу Державного бюро розслідувань, з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган. За викладених обставин, у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві. Про наступне вивільнення, позивача попереджено 25 січня 2021 року, що підтверджується його особистим підписом на попередженні від 25 січня 2021 року № 11-1327/12-21, що відповідає вимогам чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства. Наказ від 26 лютого 2021 року № 70-о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідач прийняв правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки судом не було враховано, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували настання скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, оскільки вказуючи на скорочення посади не доведено наявності іншої обов`язкової умови - без скорочення чисельності або штату державних службовців, що виключає можливість застосування до позивача норм п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Також, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували неможливість зайняття позивачем посади слідчого, як державним службовцем, адже в рамках п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», було затверджено наказ ДБР тільки для слідчих центрального апарату, які можуть бути призначені лише з числа начальницького чи рядового складу, наказу з приводу слідчих теруправлінь, до яких відноситься позивач, немає. Крім того, апелянт вказує на те, що звільнення позивача відбулось не на підставі якісного закону, адже фактично підстав для застосування Закону України «Про державну службу» не настало, адже внесені зміни до законодавства, не врегулювали спірних питань, поршивши гарантії слідчих ДБР на працю, професійну кар`єру та розвиток.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Державне бюро розслідувань відповідно до статті 1 Закону України від 12 листопада 2015 року № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (надалі - Закон № 794-VIII), є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону № 794-VIII, до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (частина друга статті 14 Закону № 794-VIII).

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон № 889-VIII).

Статтею 1 Закону України «Про державну службу», встановлено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Так, за визначенням, державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

За частинами другою, третьою статті 5 Закону України «Про державну службу», відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до приписів пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 871 цього Закону).

За пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

У силу положень п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частини друга, третя статті 492 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до норм частини п`ятої статті 40 Кодексу законів про працю України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Тож, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі, скорочення чисельності або штату працівників), а також особливості застосування до них положень частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України частин другої, третьої статті 492 Кодексу законів про працю України, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме, Законом України «Про державну службу», на час прийняття оскаржуваного наказу врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню.

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції до набрання чинності Законом України від 19 вересня 2019 року №117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

За змістом частини першої статті 87 Закону № 889-VIIІ, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Отже, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року №440-IX, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

При цьому, вжите у частині третій статті 87 Закону України «Про державну службу» слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

За даних обставин, колегія суддів погоджується із зазначенням судом першої інстанції про те, що пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не його обов`язком.

Як вже зазначалось вище, правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначає Закон України «Про Державне бюро розслідувань».

Згідно статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції, чинній на момент прийняття позивача на службу), Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 лютого 2016 року № 127, утворено Державне бюро розслідувань, як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Проте, 27 грудня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» № 305-IX, яким внесено зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань», зокрема, до статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», якою, у новій редакції передбачено, що Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції правильно визначив, що саме з 27 грудня 2019 року відбулась зміна правового статусу Державного бюро розслідувань, з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Наказом Державного бюро розслідувань від 05 листопада 2019 року № 308, затверджено організаційні структури територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.

Відповідно до норм пунктів 3, 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», Державне бюро розслідувань як державний правоохоронний орган є правонаступником прав та обов`язків Державного бюро розслідувань як центрального органу виконавчої влади.

Працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

Судом першої інстанції було досліджено, що Указом Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань» затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань. Так, наказом від 06 лютого 2020 року № 14ДСК, затверджено та введено в дію з 01 січня 2020 року штатний розпис Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, на 2020 рік.

Наказом Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 року № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», затверджено структуру, зокрема, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, штатною чисельністю 152 штатних одиниці; визнано таким, що втратив чинність наказ Державного бюро розслідувань від 05 листопада 2019 року № 308 «Про затвердження організаційної структури територіальних управлінь Державного бюро розслідувань».

Згідно з наказом Виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 196дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві», з 01 лютого 2021 року скорочується посада слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві.

30 грудня 2020 року Державним бюро розслідувань прийнято наказ № 303дск «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань», яким затверджено зміни до наказів ДБР, зокрема, пунктом 1 передбачено, у пункті 4 наказу ДБР від 20 жовтня 2020 року № 196дск словосполучення «з 01 лютого 2021 року» замінити на словосполучення «з 01 березня 2021 року».

За статтею 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.

На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.

Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад Директора Державного бюро розслідувань, керівника підрозділу внутрішнього контролю центрального апарату Державного бюро розслідувань та керівників підрозділів внутрішнього контролю територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, здійснюється за результатами відкритих конкурсів, що проводяться конкурсними комісіями з проведення конкурсів на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань.

Статтею 143 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», передбачено, що державні службовці можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу».

Особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань, у тому числі з територіального управління до центрального апарату Державного бюро розслідувань, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади.

Переведення осіб рядового і начальницького складу може здійснюватися за їхньою ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи Державного бюро розслідувань, які порушили питання про переведення.

Як правильно виснував суд першої інстанції, внаслідок реалізації приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» та Указу Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020, фактично відбулась заміна структури Державного бюро розслідування шляхом віднесення до державного правоохоронного органу із створенням нової структури, шляхом реорганізації державного органу, тому, з 27 грудня 2019 року до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Визначення структури та штатної чисельності територіальних органів Державного бюро розслідувань, переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, керівником Державного бюро розслідувань прямо передбачено в пунктах 4, 5 частини першої та частиною другою статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Внаслідок реалізації наказу Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 196дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві» посада слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві виведена зі штатного розпису територіального управління, тож, у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, а тому, правомірно були відхилені судом першої інстанції доводи позивача про відсутність фактичного скорочення посади державної служби, яку він обіймав.

Подібна правова позиція в правовідносинах щодо звільнення особи з посади державної служби Державного бюро розслідувань на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» викладена у постанові Верховного Суду від 29 грудня 2021 року у справі № 420/3825/20.

Колегія суддів вважає, що посади державної служби і посади рядового і начальницького складу не є рівнозначними, адже належать до різних категорій посад, мають інший правовий статус, який врегульований для державних службовців Законами України «Про державну службу» та «Про Державне бюро розслідувань», а для осіб рядового та начальницького складу контрактом, який укладається особою при вступі на службу, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, Законом України «Про Державне бюро розслідувань» і КЗпП України.

Тож, аналізуючи підстави звільнення позивача, з огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», статей 14, 14-1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», слід дійти висновку про те, що ТУ ДБР у м. Києві обрало правильну (в умовах, що склалися) законну підставу для припинення державної служби ОСОБА_1 .

Щодо посилань позивача на те, що оскаржуваний наказ підписаний не уповноваженою особою, слід врахувати, що згідно з ст. 2 Закону України «Про державну службу», керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.

До повноважень директора Територіального управління Державного бюро розслідувань належить, зокрема, звільнення з посад працівників відповідного територіального управління (пункт 2 частини третьої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»).

У разі відсутності керівника підрозділу центрального апарату (директора територіального управління) Державного бюро розслідувань або тимчасової неможливості здійснення ним своїх повноважень його обов`язки виконує заступник, а за наявності двох заступників - найстарший за віком заступник (частина п`ята статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»).

З огляду на викладене, варто констатувати, що директор Територіального управління Державного бюро розслідувань, є найвищою посадовою особою у відповідному територіальному управлінні, яку законом уповноважено, зокрема, звільняти з посад працівників цього управління, крім тих, яких призначає директор Державного бюро розслідувань.

За даних обставин, згідно з витягом з наказу Державного бюро розслідувань від 25 лютого 2021 року № 81-ос/дск, тимчасове виконання обов`язків за невакантною посадою директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві покладено на полковника Державного бюро розслідувань Терлецького Є.В. , заступника директора з 26 лютого 2021 року на період щорічної основної відпустки за 2020 рік директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Кермана Д.Ю. Підставою для прийняття цього наказу зазначено, зокрема, рапорт заступника директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві Олефіренка Р.Ю. від 24 лютого 2021 року. Олефіренко Р.Ю. вказаним рапортом повідомив про можливий реальний конфлікт інтересів під час звільнення з посад державної служби працівників слідчих відділів, у зв`язку із чим, прийнято рішення про покладення відповідних обов`язків на Терлецького Є.В .

За вказаних обставин, суд першої інстанції мав підсатви для висновку про те, що оскаржуваний наказ підписаний уповноваженою особою суб`єкта призначення.

За наслідком розгляду апеляційної скарги, колегія суддів підтверджує висновок суду першої інстанції про те, що оскаржуваний у даній српаві наказ від 26 лютого 2021 року №70-о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідач прийняв правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, а тому, підстави для його скасування відсутні, та, як наслідок, відсутні підстави і для задоволення похідних позовних вимог в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів зазначає, що апелянт помилково вважає, що його звільнено на підставі «неякісного закону», адже реальних фактів, на підтвердження цьому не надає. Тобто, по суті доводи апелянта в цій частині зводяться до його незгоди із положеннями статті 87 Закону України «Про державну службу», заперечуючи факт того, що законодавець наділив керівника державної служби та суб`єкта призначення дискреційними повноваженнями щодо вирішення питання про подальше працевлаштування державного службовця, посади яких скорочуються, адже це порушує його право на працю. Разом з тим, прийняття законів згідно Конституції України відноситься до виключної компетенції Верховної Ради України, як єдиного органу законодавчої влади в України (статті 75, 85 Конституції України), без доказів того, що зміни до трудового законодавства прийняті суб`єктом законодавчої ініціативи всупереч регламентованій процедурі, або суперечать положенням Конституції України, такі доводи є безпідставними.

У цілому, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2022 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Є.О. Сорочко

Я.М. Василенко

Повний текст постанови складено 28.11.2022.