Справа № 160/14713/22
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2022-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сидоренко Д.В.
Обставини справи: 23.09.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у здійсненні перерахунку, нарахуванні та виплати пенсії ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1 ) звільненого через хворобу у розмірі 70 відсотків відповідних сум грошового забезпечення відповідно до п."а" ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" на підставі заяви від 15.08.2022 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок, нарахування та виплату без обмеження граничного розміру ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1 ) звільненого через хворобу у розмірі 70 відсотків відповідних сум грошового забезпечення відповідно до п."а" ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", з урахуванням індексу інфляції відповідно до приписів статті 13 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів" з порушенням строків їх виплати та щомісячно проводити відповідні виплати, починаючи з 15.08.2022 року, з урахуванням фактично виплачених сум, до змін у законодавстві, передбачаючи збільшення виплат.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є пенсіонером органів внутрішніх справ з 14.02.2011 року та пенсія йому призначена відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» регулюється розмір пенсії за вислугу років. Зокрема, пунктом «а» вказаного закону визначається нарахування додаткових 5% до розміру пенсії пенсіонерам по хворобі. Тому, позивач 15.08.2022 року звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії з 01.01.2016 року з урахуванням 5% до основного розміру пенсії. Проте на заяву позивача, відповідачем було надано відповідь, в якій вказано, що у зв`язку з тим, що позивача було звільнено у запас, а не у відставку, право на підвищення пенсії відсутнє. Позивач вважає відмову відповідача протиправною, тому звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.09.2022 року відкрито провадження у справі в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.
12.10.2022 року через систему Електронний суд від відповідача надійшов відзив на позов, в якому вказано, що Головне управління з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне. Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за вислугу 25 років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Відповідно до наказу ГУМВС України в Дніпропетровській області від 18.01.2011 року за №7 о/с позивача було звільнено зі служби за пунктом «б» статті 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС в запас через хворобу. Враховуючи той факт, що позивача було звільнено в запас, а не у відставку, підстави для збільшення розміру пенсії на 5 відсотків відсутні. Позовні вимоги щодо зобов`язання здійснити перерахунок пенсії позивача з 15.08.2022 року без обмеження граничного розміру, суперечать приписам ст.ст.43, 63 Закону №2262.
Станом на 01.12.2022 року відповідь на відзив від позивача на адресу суду не надходила.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
13.08.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про перерахунок пенсії, в якій просив здійснити перерахунок пенсії з 01.01.2016 з урахуванням 5% до основного розміру пенсії 65% грошового забезпечення.
ОСОБА_1 отримує пенсію за вислугу 25 років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Відповідно до пункту «а» статті 13 Закону №2262 в редакції, яка діяла на дату призначення пенсії, особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.
Відповідно до наказу ГУМВС України в Дніпропетровській області від 18.01.2011 року за №7 о/с позивача було звільнено зі служби за пунктом «б» статті 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС в запас через хворобу. Враховуючи той факт, що позивача було звільнено в запас, а не у відставку, підстави для збільшення розміру пенсії на 5 відсотків відсутні.
Не погоджуючись з даною відмовою відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з даним позовом.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини в сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII(далі Закон №2262-ХII).
На час призначення пенсії позивачу умови призначення пенсій за вислугу років були встановлені статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII, у відповідній редакції, а розміри пенсій за вислугу років - статтею 13 вказаного Закону.
Згідно із пунктом «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (в редакції, чинній станом на момент призначення пенсії позивачу, далі - Закон №2262-XII), пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, незалежно від віку в разі, якщо вони мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше, за винятком осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону.
У пункті «а» частини першої статті 13 Закону №2262-XII визначено, що пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт «а» статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.
Зміст наведених норм свідчить на користь висновку, що підстави звільнення осіб зі служби в органах внутрішніх справ впливають на розмір їх пенсій.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення).
Згідно із пунктом 7 Положення, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу залежно від присвоєних їм спеціальних звань перебувають на службі в органах внутрішніх справ до такого віку:
особи середнього і старшого начальницького складу, за винятком полковників міліції та полковників внутрішньої служби - 45 років;
полковники міліції та полковники внутрішньої служби - 50 років;
генерал-майори міліції, генерал-майори внутрішньої служби, генерал-лейтенанти міліції та генерал-лейтенанти внутрішньої служби - 55 років;
генерал-полковники внутрішньої служби - 60 років.
Згідно матеріалів справи, спеціальне або військове звання позивача старший сержант поліції.
Отже, граничний вік перебування на службі для підполковника встановлено 45 років.
Згідно із п.8 Положення, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку.
Поряд із наведеним, абз.5 п.8 Положення закріплено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: зокрема, за станом здоров`я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії.
Відповідно до свідоцтва про хворобу №233 від 28.12.2010 року Військово-лікарської комісії ГВВК КМУ в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 (1974 р.н.) непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час.
Пунктом 62 Положення визначено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться:
а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби;
б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби (із зняттям з військового обліку).
Відповідно до п.п. «б» п. 64 Положення, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років.
Сторонами не заперечується, що відповідно до наказу ГУМВС України в області від 18.01.2011 №7о/с ОСОБА_1 звільнено за пунктом «б» статті 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС в запас через хворобу.
З урахуванням наведених правових норм та встановлених обставин у справі, суд зазначає, що особі, яка звільнена в запас через хворобу, в силу положень пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсія за вислугу років має призначатись у розмірі 50 процентів відповідних сум грошового забезпечення; за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення, тоді як особі, звільненій у відставку через хворобу - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення; за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.
Суд зауважує, що згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Статтею 28 Закону №2232-XII визначено розряди запасу та граничний вік перебування військовозобов`язаних у запасі.
Так, відповідно до частини першої вказаної статті Закону № 2232-XII запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних.
Військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: 1) перший розряд - до 35 років; 2) другий розряд - до 50 років (частина друга статті 28 Закону № 2232-XII).
Згідно із частиною четвертою статті 28 Закону № 2232-XII граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.
Аналіз положень статті 28 Закону №2232-XII свідчить про те, що запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди: перший та другий. Існує тільки один критерій поділу на розряди - за віком.
Тобто, якщо особа, перебуває на військовому обліку у запасі та має звання рядового, сержантського, або старшинського складу, то першого розряду вона буде до досягнення нею 35-ти річного віку, коли їй виповниться 35, вона автоматично відноситься до другого розряду. Після досягнення граничного віку перебування в запасі, а для рядового, сержантського і старшинського складу, це 50 років, вона вже є не в запасі, а відноситься до військовослужбовців у відставці.
З наведеного вбачається, що станом на дату звільнення зі служби, позивач, маючи вік 37 років та військове звання старший сержант поліції, яке належить з огляду на вік, до запасу другого розряду, не мав законних підстав бути звільненим зі служби в ОВС у відставку, оскільки, на той час, не досяг 50 років - граничного віку, встановленого статтею 28 Закону №2232-XII для другого розряду запасу військовозобов`язаних, які мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу.
Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений зі служби не у відставку, а у запас, то, відповідно до наведених норм, пенсія позивачу призначена у належному розмірі та не підлягає збільшенню до 70 % грошового забезпечення з підстав вказаних позивачем.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 22.11.2018 (справа №705/6221/15-а).
Крім того, суд зазначає, що за приписами п.12 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 30.01.2007 N 3-1 уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.
Згідно із п. 14 Порядку № 3-1 орган, що призначає пенсії, розглядає питання про призначення пенсії або про відновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.
Відповідно до п. 17 Порядку № 3-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії або про відмову в призначенні, переведенні з одного виду пенсії на інший та відновленні раніше призначеної пенсії.
Отже, до повноважень відповідача, на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії (2011 рік), віднесено: оформлення всіх необхідних документів і подання про призначення пенсії, ознайомлення з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направлення до органу, що призначає пенсії.
Судом встановлено, що всі перелічені функції відповідачем було виконано.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частиною 1 ст.2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на викладене вище, з урахуванням встановлених фактів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст.139, 241-246, 250, 260-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.В. Сидоренко