Справа № 420/13427/22
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), в якій позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 року по 06.09.2022 року включно;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_5 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 року по 06.09.2022 року включно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 16.04.2016 по 01.08.2019 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та відповідно до наказу №170 від 01.08.2019 року його було звільнено з військової служби.

Позивач вказує, що при звільненні йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з цим позивач 10.06.2020 року звернувся з заявою до відповідача з проханням виплатити зазначену виплату, але відповідачем відмовлено у задоволенні заяви, тому позивач звернувся до суду для вирушення спору.

На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2021 року у справі № 420/7368/20 відповідачем 26.05.2021 року розраховано на власний розсуд та виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 2936,67 грн., що підтверджується повідомленням про надходження коштів. Не погоджуючись з виплаченою сумою індексації грошового забезпечення позивач повторно звернувся до суду. На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.05.2022 року у справі № 420/20816/21 відповідачем 07.09.2022 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 16.04.2016 по 28.02.2018 у сумі 71286,29 грн., що підтверджується повідомленням про надходження коштів.

Крім того, позивач зазначає, що в день звільнення йому не було виплачено грошове забезпечення за липень та серпень 2019 року, а було виплачено 07.08.2019 року в сумі 5630,02 грн, грошову компенсацію за неотримане речове майно, а було виплачено тільки 12.12.2019 року в сумі 6717,05 грн., грошову компенсацію за невикористані дні додатково відпустки як учаснику бойових дій, яка була виплачена тільки 05.06.2020 року в сумі 14924,42 грн.

Аргументом позивача є те, що повідомленнями про надходження всіх 5 виплат підтверджує факт несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні з ним за період з 02.08.2019 року по 06.09.2022 року.

Позивач вважає, що оскільки його було звільнено 01.08.2019 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 07.09.2022 року, то відповідачем затримано розрахунок з 02.08.2019 року по 06.09.2022 року на 1132 днів, тому позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 28.09.2022 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

14.10.2022 до суду надійшов відзив, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, у зв`язку з тим, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року по справі №420/7368/20 апеляційна скарга військової частини НОМЕР_5 задоволена частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року - змінено, виключено з нього висновок суду про необхідність застосування січня 2008 року у якості базового місяця при здійсненні нарахування та виплаті індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідач зазначає, що на виконання зазначеного рішення військовою частиною НОМЕР_2 виплачено на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в розмірі 2936,67, що не заперечується позивачем, але не погодившись з виплаченою сумою індексації грошового забезпечення позивач повторно звернувся до суду.

На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду вiд 31.05.2022 року по справі № 420/20816/21 військовою частиною НОМЕР_2 07.09.2022 року виплачено на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 16.04.2016 по 28.08.2018 року в розмірі 71286,29 грн.

Відповідач вказує, що з надходженням цільових коштів, 07.09.2022 року індексація грошового забезпечення за вказаний період була виплачена позивачу у повному обсязі, при цьому, позивачу компенсовано податок з доходів фізичних осіб та утримано військовий збір згідно вимог податкового законодавства, і фактична виплата становить 71286,29 грн., що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю на виплату індексації грошового забезпечення по рішенню суду.

З набранням судовим рішенням у справі №420/20816/21 законної сили, останнє своєчасно виконано відповідачем у добровільному порядку, таким чином, право на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року у позивача виникло на підставі судового рішення, яке було ухвалено вже після його звільнення.

Відповідач вважає, що наведені обставини свідчать і про відсутність вини відповідача, як роботодавця, в розумінні статті 116 КЗпП України.

Відповідач акцентує увагу на тому, що на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, а вина вiдповiдача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Також військова частина зазначає, що з прийняттям судових рішень, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість iз заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права, тобто, не має обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була

встановлена судом.

За таких обставин військова частина вважає, що за наявності спірних правовідносин, які виникли вже після звільнення та проведення остаточного розрахунку та стосувались права на отримання належної звільненому позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 16.04.2016 по 28.08.2018 року, у розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Ухвалою суду від 19.10.2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд з повідомленням сторін справи №420/13427/22.

Інші заяви по суті до суду не надходили.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Згідно з п. 1.6 Витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) за №81 від 15.04.2016 року солдата ОСОБА_1 , який уклав контракт на три роки, зарахувати у добровільному порядку на військову службу за контрактом та призначити на посаду водія-електрика радіорелейної станції Р-409 радіорелейної групи відділення телекомунікаційних систем центру телекомунікацій польового вузла зв`язку, ВОС - 837058A, з 16 квiтня 2016 року зарахувати на всі види забезпечення та вважати таким, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

Витягом із Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) за №170 від 01.08.2019 року встановлено, що сержанта ОСОБА_1 , начальника радіостанції взводу передавальних радіопристроїв радіороти батальйону зв`язку, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 26 липня 2019 року №21-РС з військової служби у запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини - наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати що справи та посаду здав і направити i для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 01 серпня 2019 року виключити із списків особового складу частини та всiх видів забезпечення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався заявою до командира військової частини НОМЕР_2 , в якій просив нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 15.04.2016 року по 28.02.2018 року, провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення (враховуючи фіксовану суму індексації за березень 2018 року) за період з 01.03.2018 року по 01.08.2019 року, а також надати інформацію щодо розмірів посадових окладів в січні 2008 року, лютому 2018 року, березні 2018 року, квітні 2018 року за посадами, які він займав у військовій частині НОМЕР_2 .

14.07.2020 року Військова частина НОМЕР_2 розглянула заяву позивача, щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період 15.04.2016 року по 28.02.2018 року та повідомила, що проведення індексації перебуває в прямій залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів та не може виходити за їх межі, так як військова частина НОМЕР_2 не є розпорядникам коштів першого рівня, тому не має повноважень самостійно визначати напрямки використання бюджетних ресурсів.

У зв`язку із невиплатою позивачу індексації грошового забезпечення за період 15.04.2016 року по 28.02.2018 року, позивач звернувся до суду.

Постановою П`ятого апеляційного суду від 21.04.2021 року по справі №420/7368/20 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 було задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року змінено, виключивши з нього висновок суду про необхідність застосування січня 2008 року у якості базового місяця при здійсненні нарахування та виплаті індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 . В решті залишено рішення суду першої інстанції без змін.

На виконання постанови П`ятого апеляційного суду від 21.04.2021 року по справі №420/7368/20 військовою частиною НОМЕР_2 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у розмірі 2 936,67 грн.

Позивач не погодився з виплаченою сумою індексації грошового забезпечення, у зв`язку з чим повторно звернувся до суду.

Постановою П`ятого апеляційного суду від 31.05.2022 року по справі №420/20816/21 було вирішено апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 задовольнити частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року по справі № 420/20816/21 скасувати. Суд визнав протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо застосування квітня 2016 р. як місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 16.04.2016 року по 28.02.2018 рік та зобов`язав військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 16.04.2016 року по 28.02.2018 рік із застосуванням січня 2008 р. - як базового місяця з врахуванням раніше виплачених сум.

На виконання зазначеного рішення Військова частина НОМЕР_2 виплатила на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 16.04.2016 року по 28.02.2018 року у розмірі 71 286,29 грн., що підтверджується скріншотом з рахунку позивача. Зазначена транзакція здійснена 07.09.2022 року.

Крім того, в матеріалах справи міститься інші докази надсилання коштів на рахунок позивача, а саме: 07.08.2019 року 5630,02 грн., 12.12.2019 року 6717,05 грн., 05.06.2020 року 14924,42 грн., 26.05.2021 року 2936,67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача звільнили 01.08.2019 року, а крайню виплату відповідачем було здійснено 07.09.2022 року. Тому, вважаючи бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного повного розрахунку при звільненні з позивачем протиправними, останній звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 43 Конституції України закріплено право кожного громадянина на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено Верховним Судом у постановах від 10.05.2019 у справі № П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі № 828/598/17, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Так, судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року по справі №420/7368/20, зміненим Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2021 року, серед іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 16.04.2016 року по 28.02.2018 року включно, та виплатити її за період з 01.03.2018 року по 01.08.2019 року з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України та судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII та ч. 2 ст. 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Судом встановлено, що позивача звільнили 01.08.2019 року з посади начальника радіостанції взводу передавальних радіопристроїв радіороти батальйону зв`язку за Наказом №170. При цьому, у день звільнення Військова частина НОМЕР_2 не виплатила ОСОБА_1 грошове забезпечення, індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за неотримане речове майно та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпуски як учасник бойових дій, а крайню виплату здійснила 07.09.2022 року. Зазначене не заперечує відповідач.

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем був проведений не 01.08.2019 року (в день звільнення з військової служби), а 07.09.2022, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні.

Також встановлено, що відповідачем не виплачено працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, як це передбачено ст. 117 КЗпП.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 року по 01.02.2020 року.

Саме за цей період затримки відповідач повинен був виплатити позивачу середній заробіток, як це передбачено статтею 117 КЗпП.

Щодо вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 року по 06.09.2022 року, суд зазначає наступне.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

З огляду на викладене, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Механізм обчислення середньої заробітної плати визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п.2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Абзацом 1 пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому, суд враховує зміни до ч. 1 ст. 117 КЗпП, що відбулись 01.07.2022 року, відповідно до яких статтю викладено у наступній редакції: "у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців". Зазначена стаття зазнала змін до виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем (07.09.2022 року день повного розрахунку з позивачем).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що належним, достатнім та ефективним способом захисту, який у повній мірі відновлює порушені права позивача у даному випадку є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 по 01.02.2020, а отже позовна заява підлягає задоволенню частково.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 року по 01.02.2020 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 року по 01.02.2020 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук