Справа № 200/1837/22
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2022-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2022 року Справа№200/1837/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов вмотивовано тим, що позивач перебував на обліку та отримував страхові виплати в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області у зв`язку зі втратою професійної працездатності. З 01.06.2015 року позивачу припинено нарахування щомісячних страхових виплат з невідомих йому підстав. Щомісячні страхові виплати позивач почав отримувати з 01.11.2021 року. У грудні 2021 року представник позивача звернувся до відповідача з вимогою надати інформацію щодо підстав, через які йому не сплачувалися страхові виплати та не сплачена заборгованість у повному обсязі. Відповідач своїм листом від 24.12.2021 року повідомив позивача, що страхові виплати не виплачуються у зв`язку зі зміною місця проживання. Позивач зауважив, що страхові виплати для нього є важливим джерелом існування, та відповідач не виплатив йому заборгованість зі сплати страхових виплат, що виникла за період з 01.06.2015 по 31.10.2021 року. Таким чином, позивач вважає дії відповідача щодо невиплати йому щомісячних страхових виплат протиправними.

Відповідач надав до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що позивач перебував на постійному обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Чистякове (м. Торез) Донецької області. З червня 2014 року по теперішній час м. Чистякове знаходиться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження згідно переліку населених пунктів, затвердженого розпорядженням КМУ України від 07.11.2014 №1085-р. Справа про страхові виплати позивача з незалежних від відповідача обставин залишилася на тимчасово окупованій території Донецької області. З жовтня 2014 року по травень 2015 року позивач, як внутрішньо-переміщена особа перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати в Костянтинівському міському відділенні. В травні 2015 року зазначеним відділенням позивачу була виплачена заборгованість по раніше призначеним, але не виплаченим страховим виплатам за період з 01.06.2014 по 30.09.2014 року. З 01.06.2015 року щомісячні страхові виплати Костянтинівським міським відділенням позивачу припинені у зв`язку зі зміною місця проживання. Відповідно до ч.8 ст.4 Закону України №1706 термін дії довідки ВПО становив шість місяців з моменту її видачі, як зазначив відповідач означена норма діяла відповідно до зазначеного ЗУ№1706 у редакції станом до 13.01.2016 (тобто з 22.11.2014 до 13.01.2016). У випадку продовження дії обставини, що визначені у ст.1 ЗУ №1706, термін дії довідки ВПО може бути продовжений на наступні шість місяців для чого внутрішньо-переміщеній особі необхідно звернутися за фактичним місцем проживання до відповідного структурного підрозділу відповідної місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення. Однак, позивач своїм правом не скористався, до будь якого відділення Фонду в Донецькій області або поза її межами після 01.06.2015 не звертався. Відповідач зазначив, що доказів звернення позивача до відповідача для продовження страхових виплат в період з 01.06.2015 по 31.10.2021 року до суду не надається. Після підтвердження статусу внутрішньо-переміщеної особи в листопаді 2021 року позивач повторно звернувся до Костянтинівського міського відділення за продовженням раніше призначеної щомісячної страхової виплати та на підставі власної заяви постановою Костянтинівського міського відділення від 03.12.2021 року №14026/227907/71449/14 позивачу продовжені страхові виплати з 01.11.2021 року та здійснюються по теперішній час. Відповідач зауважив, що у період з червня 2015 по жовтень 2021 року нарахування щомісячної страхової виплати позивачу складає 0,00грн., у зв`язку з чим заборгованість за означений період відсутня. Окрім цього позивач не надав до суду доказів, що з червня 2015 по жовтень 2021 року, органи Управління Фонду в Донецькій області або поза її межами відмовляли позивачу в продовженні (відновленні) страхових виплат, тому відсутні підстави для висновку про протиправність припинення здійснення страхових виплат за вищезазначений період. Відповідач просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11.07.2022 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 . Позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи №17183, виданої Управлінням соціального захисту населення Костянтинівської міської ради від 10.11.2016 року, відповідно до якої фактичним місцем проживання/перебування зазначене: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області (), відокремленим підрозділом якого є Костянтинівське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, у якому позивач перебуває на обліку та отримує страхові виплати з жовтня 2014 року.

Тобто, відповідач в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував на обліку та отримував страхові виплати в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області у зв`язку зі втратою професійної працездатності.

З 01.06.2015 року позивачу припинено нарахування щомісячних страхових виплат. Представник позивача у грудні 2021 року звернувся до відповідача з вимогою надати інформацію щодо підстав, через які позивачу не сплачувалися страхові виплати та не сплачена заборгованість у повному обсязі.

Відповідач на вищезазначене звернення представника позивача, своїм листом від 24.12.2021 року за №01-04/15-2522 повідомив наступну інформацію, що позивач перебував на обліку у відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Торез (м.Чистякове). З червня 2014 року м. Торез (з травня 2016 року м. Чистякове) знаходиться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

У жовтні 2014 року позивач як внутрішньо-переміщена особа звернувся із заявою про продовження щомісячних страхових виплат до Костянтинівського міського відділення управління. В травні 2015 року йому була сплачена заборгованість за період з 01 червня по 30 вересня 2014 року, щомісячні страхові платежі проводились з 01 жовтня 2014 року по 31 травня 2015 року. З 01 червня 2015 року позивачу припинено цим відділенням нарахування щомісячних страхових виплат із зміною місця проживання.

У листопаді 2021 року позивач із заявою про продовження страхових виплат повторно звернувся до Костянтинівського міського відділення управління.

У зв`язку з тим, що позивач в період з 01 червня 2015 року по 31 жовтня 2021 року до будь-якого відділення управління Фонду соціального страхування України в Донецькій області не звертався, страхові виплати йому не нараховувалися.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про доходи, виданої Костянтинівським МВ УВД ФССУ в Донецькій області на ім`я ОСОБА_1 з зазначенням одержання позивачем страхових виплат, з якої вбачається, що дійсно позивач отримував щомісячні страхові виплати у період з 01.03.2014 по 01.05.2015 року (включно), та з 01.12.2021 по 01.07.2022 (включно).

Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що за період з 01.06.2015 по 31.10.2021 страхові виплати позивачу не нараховувались та не сплачувались.

Позивач вважає такі дії відповідача щодо невиплати належних йому сум за період з 01.06.2015 по 31.10.2021 протиправними, тому звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначено Законом України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 23.09.1999 № 1105-XIV (надалі - Закон № 1105-XIV).

Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 1105-XIV, страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Частиною першою статті 46 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Матеріалами справи встановлено, що у листопаді 2021 року позивач звернувся як внутрішньо переміщена особа із заявою про продовження страхових виплат до Костянтинівського міського відділення управління, щомісячні страхові виплати було відновлено з 01.11.2021 року.

Суд звертає увагу, що реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України від 11.12.2003 № 1382-IV Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні (далі - Закон № 1382-IV), не може позбавляти його права на отримання страхових виплат. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 1382-IV, реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Крім того, суд зазначає, що за приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд зауважує, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі Щокін проти України: перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки на умовах, передбачених законом, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення законів. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У справі Рисовський проти України Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Суд критично ставиться до посилання відповідача на постанови Кабінету Міністрів України, оскільки зазначені постанови не є законами, а тому як підзаконні нормативно-правовий акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, а саме Законом № 1105-XIV, тому суд не приймає посилання представника відповідача на вказані нормативно-правові акти.

Отже, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, з урахуванням наданих судом висновків, суд вважає недоведеною законність невиплати страхових виплат позивачу за період з 01.06.2015 по 31.10.2021.

Водночас, надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. TheUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, з урахуванням викладеного та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень суд вважає за необхідне визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо невиплати заборгованості з щомісячних страхових виплат позивачу з 01.06.2015 по 31.10.2021 та зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахувати та виплатити заборгованість за страховими виплатами позивачу з 01.06.2015 по 31.10.2021.

Разом із поданням позовної заяви, позивач подав клопотання про поновлення строку звернення до суду, відповідно до якого суд зазначає наступне.

Статтею 122 КАС України встановлено що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно приписів частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як було встановлено судом, щомісячні страхові виплати, на які особа має право, не отримано своєчасно з вини органу, що призначає і виплачує такі виплати, таким чином суд вважає, що страхові виплати повинні виплачуватись за минулий час без обмеження будь-яким строком.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позивач не пропустив строк звернення із цим позовом до суду.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цьо го Кодексу.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

За таких обставин, беручи до увагу всі надані сторонами докази в їх сукупності та враховуючи, що правомірність своїх дій відповідачем не доведена, суд доходить висновку про обґрунтованість пред`явленого позову та про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується квитанцією від 16.02.2022, позивач за подання адміністративного позову сплатив 992,40 грн. судового збору.

З огляду на зазначене, суд вважає за можливе повернути позивачу судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (адреса: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Свободи, буд. 5 ) про визнання неправомірними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області () щодо невиплати заборгованості з щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) з 01.06.2015 по 31.10.2021.

Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області () нарахувати та виплатити заборгованість за щомісячними страховими виплатами ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) з 01.06.2015 по 31.10.2021.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області (87548, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Свободи, 5, ) судові витрати у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Повний текст рішення складено та підписано 30 листопада 2022 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець