Справа № 420/12329/22
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2022-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОВАЛ» до Оперативного командування «ПІВДЕНЬ» (військова частина НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Одеська обласна військова адміністрація, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державне підприємство «КУЛІНДОРІВСЬКИЙ КОМБІНАТ ХЛІБОПРОДУКТІВ» державного агентства резерву України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про визнання дій протиправними та стягнення коштів на відшкодування шкоди

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 05 вересня 2022 року надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «ОВАЛ» до Оперативного командування «ПІВДЕНЬ», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська обласна військова адміністрація, ДП «КУЛІНДОРІВСЬКИЙ КОМБІНАТ ХЛІБОПРОДУКТІВ» державного агентства резерву України, акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправними дії Оперативного командування «ПІВДЕНЬ» щодо вилучення 1315 тон пшениці згідно з Актом про примусове відчуження або вилучення майна на підставі Директиви про вилучення майна № 2 від 05.03.2022 року;

2. Стягнути з Оперативного командування «ПІВДЕНЬ» на користь позивача 323847,58 грн збитків, пов`язаних зі зберіганням протиправно вилученого майна;

3. Стягнути з Оперативного командування «Південь» на користь позивача 914404,77 грн збитків, пов`язаних перевезенням протиправно вилученого майна.

Ухвалою судді від 12.09.2022 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали.

Ухвалою від 03 жовтня 2022 року суддя ухвалив прийняти до розгляду позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «ОВАЛ». Відкрити провадження у адміністративній справі. Розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Справа буде розглянута судом на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті. Встановити третім особам десятиденний строк для надання пояснень по справі з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2022 року поновлено акціонерному товариству «Українська залізниця» пропущений строк для надання пояснень. Прийнято та приєднано до матеріалів справи № 420/12329/22 пояснення щодо позову представника акціонерного товариства «Українська залізниця» Лісецької Н.В., що надійшли до суду 27.10.2022 (вх..№ 33397/22).

19 жовтня 2022 року до суду (вх.№ЕС/4745/22) від представника Одеської обласної державної адміністрації надійшли пояснення третьої особи щодо позову або відзиву у яких третя особа проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що в умовах воєнного стану обласні військові частини і військові адміністрації є тими суб`єктами, що визначають потреби держави, а відтак уповноважені вирішувати питання передачі майна на потреби Збройних Сил України та наділені повноваженнями щодо відчуження майна. Зазначає, що Директива про вилучення майна від 05.03.2022 та дії по вилученню пшениці є правомірними. Щодо акту про вилучення та відчуження майна, третя особа вказує, що він є документом, який складається з метою посвідчення юридичного факту відчуження майна, а формальні помилки жодним чином не впливають на законність вилучення майна та на права позивача. Вказує, що пшениця повернута власникам була, а задоволення вимог про стягнення збитків не передбачено законодавством у даному випадку. Підкреслює, що доцільність укладення договорів зберігання та транспортного експедирування позивачем не доведена. Вказує, що при реквізиції відшкодування збитків не є можливим, тим більш в умовах воєнного стану.

27 жовтня 2022 року до суду (вх.№33397/22) від акціонерного товариства «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» надійшли пояснення у яких третя особа зазначає, що на виконання вимог Директиви від 05.03.2022, вагони у кількості 19 одиниць були передані на ст.Кулиндрове на адресу ДП «Кулиндровський КХП» ДАР України. Вантажовідправника ТОВ «Сіджет-Транс» листом від 15.03.2022 було повідомлено про вилучення вантажу та надано копію акту про примусове відчуження або вилучення майна. У травні 2022 року ТОВ «Перша логістична компанія» по станції Куліндрове було пред`явлено до перевезення 19 вагонів з вантажем пшениця, вагони відправлені за призначенням та вивантажені без претензії до залізниці.

16 листопада 2022 року до суду (вх.№35735/22) від Оперативного командування «ПІВДЕНЬ» надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що позивач на власний розсуд уклав договори зберігання та перевезення майна після його повернення, отже, стягнення збитків як оплата за вказаними договорами є неможливим. Підкреслює, що в умовах воєнного стану існують тимчасові обмеження прав та законних інтересів осіб, що є справедливим та виправданим. Звертає увагу, що чинним законодавством не передбачено можливості компенсувати збитки за наслідками відчуження чи вилучення майна. Зазначає, що Директива від 05.03.2022 та дії щодо її виконання є правомірними та необхідними.

Розглянувши доводи позовної заяви і докази на їх обґрунтування, заяв по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке.

03 березня 2022 року командувач військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » прийняв Директиву про вилучення майна №2 (далі Директива) (а.с.9-15), у якій відповідно до Законів України «Про правовий режим воєнного стану», «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», «Про оборону України», погодження Одеської військової адміністрації від 06.03.2022 №2167/1/01-45/1736/2-223 з метою забезпечення потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану для забезпечення потреб Збройних Сил України, зобов`язано:

« 1.Вилучити 29916,05 тон пшениці, яке перевозиться акціонерним товариством «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» у вагонах згідно Додатку для потреб Збройних Сил України.

2.Генеральному директору державного підприємства «Куліндровський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України пану ОСОБА_1 забезпечити вилучення майна у порядку, встановленому діючим законодавством.

3.Державному підприємству «Куліндровський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України прийняти на відповідальне зберігання зазначену пшеницю.

4.Одеській обласній військовій адміністрації, за необхідності, забезпечити залучення суб`єктів господарювання у сфері транспортних перевезень для виконання заходів, передбачених пунктом 3 цієї Директиви».

Управлінням оперативного командування «ПІВДЕНЬ» СВ ЗС України за погодженням Одеської обласної державної адміністрації Одеської обласної військової адміністрації та державним підприємством «Куліндровський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України здійснено вилучення майна, про що складено акт про примусове відчуження або вилучення майна (а.с.16-18), відповідно до якого зазначено власників за перевізним документом: Адміністрація Одеського морського порту, СП ООО Трансбалктерминал, ТОВ ДССК, ТОВ ЄВТ Грейн, ТОВ МСП НікаТера, ТОВ «Укрелеваторпром». Право власності підтверджується перевізними документами (накладними) (за переліком). Опис майна, достатній для його ідентифікації: вантаж пшениця (код вантажу ЄТСНВ 0110050 у вагонах (за переліком).

Командир військової частини НОМЕР_1 29.04.2022 прийняв наказ №400 «Про повернення пшениці власникам» (а.с.19-20), відповідно до якого наказано:

« 1.Одеській обласній військовій адміністрації у взаємодії з Державним підприємством «Куліндровський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України () організувати роботу щодо повернення 29916,05 тон пшениці, яка передбачалась до вилучення на підставі директиви командувача військ оперативного командування «ПІВДЕНЬ» від 05 березня 2022 року №2 «Про вилучення майна», власникам.

2.Директиву командувача військ оперативного командування «ПІВДЕНЬ» від 05 березня 2022 року №2 «Про вилучення майна» вважати такою, що втратила чинність.».

Матеріали справи містять лист акціонерного товариства «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» на адресу ТОВ «СІДЖЕТ ТРАНС» від 15.03.2022 №НЗ-1-102/75 (а.с.21), відповідно до якого АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» повідомляє про вилучення майна на підставі Директиви та додає перевізні документи та акт про примусове відчуження або вилучення майна.

Матеріали справи містять договір №К2202-0052 від 03.02.2022 (а.с.22-31), №К2202-0265 від 17.02.2022 (а.с.32-41), укладені між товариством з обмеженою відповідальністю «ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ Україна» (Покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «ОВАЛ» (Постачальник), предметом якого є постачання товару «пшениця м`яка 3-го класу, урожаю 2021 року», умови постачання DAT (ТОВ «Бруклін-Київ»).

Матеріали справи містять накладні (а.с.42-55), відправник ТОВ «СІДЖЕТ ТРАНС», отримувач ТОВ «Бруклін-Київ» щодо перевезення пшениці у період з 15.02.2022 по 22.02.2022.

29 квітня 2022 року між Державним підприємством «Куліндровський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України (Зерновий склад) та товариством з обмеженою відповідальністю «ОВАЛ» укладено договір №87 складського зберігання зерна пшениці та ячменю (а.с.56-59) предметом якого є зберігання 1350 тон пшениці, про що складені складські квитанції від 05.05.2022 (а.с.60-61) на кількість пшениці 1306300 кг.

Сторонами, на виконання умов договору підписані акти здачі приймання робіт за квітень на суму 6788,52 грн (а.с.62) та за травень на суму 323847,58 грн.

У той же час, матеріали справи містять копії платіжних доручень щодо перерахування товариством з обмеженою відповідальністю «ОВАЛ» грошових коштів на адресу Державним підприємством «Куліндровський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України, а саме: №30945210 від 12.05.2022 на суму 6788,52 грн (а.с.64), №30945252 від 18.05.2022 на суму 115000,00 грн (а.с.64), №30945244 від 18.05.2022 на суму 37072,86 грн (а.с.65), №30945249 від 19.05.2022 на суму 30000000 грн (а.с.65), №30945263 від 20.05.2022 на суму 33400,72 грн (а.с.66), №30945264 від 20.05.2022 на суму 108374,00 грн (а.с.66).

27 жовтня 2017 року між ТОВ «ПЕРША ЛОГІСТИЧНА КОМПАНІЯ» (Експедитор) та товариством з обмеженою відповідальністю «ОВАЛ» (Клієнт) укладено договір №751 транспортного експедирування (а.с.74-80), предметом якого є організація та супровід вантажу (зернових та олійних культур).

Матеріали справи містять накладні (а.с.68-73), відправник ТОВ «ПЕРША ЛОГІСТИЧНА КОМПАНІЯ», отримувач ТОВ «УКРЕЛКО» на особовий рахунок ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна» щодо перевезення пшениці у період з 19.05.2022 по 23.05.2022.

На виконання умов договору від 27.10.2017, товариством з обмеженою відповідальністю «ОВАЛ» перераховані грошові кошти на адресу ТОВ «ПЕРША ЛОГІСТИЧНА КОМПАНІЯ» відповідно до платіжних доручень: №30945283 від 24.05.2022 на суму 200000,00 грн (а.с.81), №30945296 від 25.05.20222 на суму 200000,00 (а.с.81), №30945305 від 26.05.2022 на суму 200000,00 грн (а.с.82), №30945313 від 27.05.2022 на суму 150000,00 (а.с.82), №30945364 від 08.06.2022 на суму 77677,26 грн (а.с.83), №30945389 від 10.06.2022 на суму 150000,00 (а.с.83).

Отже, вважаючи дії оперативного командування «ПІВДЕНЬ» щодо вилучення 1315 тон пшениці згідно з Актом про примусове відчуження або вилучення майна на підставі Директиви про вилучення майна № 2 від 05.03.2022 протиправними, а понесені у зв`язку з цим збитки щодо зберігання та транспортування пшениці є такими, що підлягають стягненню з відповідача, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Згідно з частиною 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану визначає Закон України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.3 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану може здійснюватися з попереднім повним відшкодуванням його вартості.

У разі неможливості попереднього повного відшкодування за примусово відчужене майно таке майно примусово відчужується з наступним повним відшкодуванням його вартості.

Вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану здійснюється без відшкодування вартості такого майна.

Примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідно з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською чи Севастопольською міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті (ч.1 ст.4 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»).

Відповідно до ч.ч.1-2, 5 ст.3 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», про примусове відчуження або вилучення майна складається акт. Бланк акта про примусове відчуження або вилучення майна (далі - акт) виготовляється за єдиним зразком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

В акті зазначаються:

1) назва військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження або вилучення майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення;

2) відомості про власника (власників) майна:

для юридичних осіб - повне найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код;

для фізичних осіб - прізвище, ім`я, по батькові, постійне місце проживання та ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, крім осіб, які з релігійних або інших переконань відмовилися від ідентифікаційного номера, про що мають відповідну відмітку у паспорті;

3) відомості про документ, що встановлює право власності на майно (у разі наявності);

4) опис майна, достатній для його ідентифікації. Для нерухомого майна - відомості про місцезнаходження (адреса), для рухомого майна (наземні, водні та повітряні транспортні засоби) - відомості про реєстраційний номер транспортного засобу, марку, модель, номер шасі, рік випуску та інші реєстраційні дані;

5) сума виплачених коштів (у разі попереднього повного відшкодування вартості майна).

Акт підписується власником майна або його законним представником і уповноваженими особами військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення, і скріплюється печатками військового командування та/або зазначених органів.

У разі відсутності особи, у якої відчужується або вилучається майно, або її законного представника під час складання акта про примусове відчуження або вилучення майна такий акт складається без її участі.

У такому разі власник майна або його законний представник має право на ознайомлення з актом про примусове відчуження або вилучення майна.

Примірник акта та документ, що містить висновок про вартість майна, вручаються під розписку особі, у якої відчужується або вилучається майно, або її уповноваженому представнику.

Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», оцінка майна, що підлягає примусовому відчуженню, проводиться у порядку, встановленому законодавством про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність.

Стаття 10 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» визначає підстави фінансування компенсації та заходів з примусового відчуження або вилучення майна, відповідно до якої компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану з попереднім повним відшкодуванням його вартості здійснюється військовим командуванням чи органом, що прийняв рішення про таке відчуження, за рахунок коштів державного бюджету до підписання акта.

Компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного стану з наступним повним відшкодуванням його вартості здійснюється протягом п`яти наступних бюджетних періодів, правового режиму надзвичайного стану - протягом одного наступного бюджетного періоду після скасування правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за рахунок коштів державного бюджету.

Оформлення документів для примусового відчуження або вилучення майна, а також оплата витрат з оцінки майна, яке відчужується, здійснюються військовим командуванням, органом, що прийняв рішення про таке відчуження або вилучення, за рахунок коштів державного бюджету.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо протиправних дій відповідача, позивач зазначає, що виходячи зі змісту акту вилучення, відповідачем, в порушення вимог ст.ст. 1, 3, 4 та 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» та постанови Кабінету Міністрів України №998 від 31.10.2012:

було зазначено, що майно вилучається, а не відчужується;

не було зазначено, що власником майна є позивач;

не було зазначено інформацію про проведення оцінки майна та вартість такого майна;

відсутні відмітки про підписання акту власником майна (його законним представником);

відсутні відмітки про підписання акту Державним підприємством «Куліндровський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України;

відсутня дата підписання акту;

відсутні відмітки про вручення примірника акту під розписку власника майна (його законному представнику).

З огляду на наведені порушення, позивач вважає дії відповідача щодо вилучення майна протиправними.

В першу чергу суд вважає за необхідне зазначити таке.

Звернення до суду у правовій державі є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб від можливих порушень з боку адміністративних органів. Конституція України у частині другій статті 55 гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади.

При цьому, згідно з принципом диспозитивності, закріпленим статтею 9 КАС України, позивач сам вирішує, чи звертатися йому до суду з позовом, самостійно визначає зміст і обсяг позовних вимог, і користується при цьому повною свободою у межах визначених процесуальним законом механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для реалізації його прав.

Як убачається зі змісту позовної заяви, предметом розгляду у даній справі не є Директива, а також не є дії щодо її виконання, а протиправність дії відповідача позивач обґрунтовує саме допущеними при складенні акту про примусове відчуження або вилучення майна недоліками, що складений за результатами дій по виконанню приписів Директиви.

Суд зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід підкреслити, що зі змісту підстав позову, також, не вбачається й оскарження дій щодо вилучення майна позивача, а спірними є дії саме щодо недоліків спірного акту.

У відповідності до приписів статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, чи прийнято оскаржуване рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

У контексті спірних правовідносин, порушення при складенні Акту про примусове відчуження або вилучення майна, про які зазначає позивач, жодним чином не впливають на зміст Директиви, оскільки вчинені на її реалізацію та яка не є предметом оскарження у даній справі.

У той же час, позивачем не зазначено, а судом не встановлено, вплив оскаржуваних дій на права позивача.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Праву на позов повинно відповідати певне конкретне порушене право чи охоронюваний законом інтерес.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 821/1438/17.

Суд, в контексті спірних правовідносин, вважає за доцільне зауважити, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Як вже зазначалось, згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який:

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;

б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;

в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;

г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;

д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;

є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: «Дозволено все, що передбачено у законі» а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: «Дозволено все, що не забороняється законом».

Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.

Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

З огляду на вимоги статтей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:

а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

в) є визначеним оскільки благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);

д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:

а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;

б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача оскільки це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України;

в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);

г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);

д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

Отже у разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження.

Якщо ж очевидних ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження не встановлено, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження. Якщо очевидні ознаки відсутності матеріально-правової зацікавленості виявлені після відкриття провадження, суд має право закрити провадження.

Оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. Це питання повинно вирішуватися, насамперед, судом першої інстанції, який має широку дискрецію.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:

а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або

б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або

в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або

г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

При з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», Суд керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.

Відповідно до статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає:

a) що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви;

або

b) що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином.

Отже, право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення. Отже, стаття 34 стосується не тільки безпосередньої жертви або жертви стверджуваного порушення, але також непрямих жертв, яким порушення заподіяло б шкоду або які б мали дійсну і особисту зацікавленість в тому, щоб воно припинилося (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], №№ 29381/09 та 32684/09, п. 47, від 7 листопада 2011).

Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до статті 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід «зачіпає його безпосередньо» (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 104, від 27 квітня 2010, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008).

Суд також визнав, що заявник може вимагати статус жертви порушення Конвенції, якщо він чи вона знаходяться під дією (охоплені) законодавства, яке дозволяє вживати таємні заходи спостереження, а також, якщо відсутні засоби правового захисту (Роман Захаров проти Росії [ВП], № 47143/06, пп. 173-178, від 4 грудня 2015). Проте для того, щоб мати можливість претендувати на статус жертви в такій ситуації, заявник повинен надати обґрунтовані і переконливі докази вірогідності того, що порушення, що впливає на нього або неї особисто, буде мати місце; одних підозр або припущень недостатньо (Сенатор Лайнс GmbH проти Австрії, Бельгії, Данії, Фінляндії, Франції, Греції, Ірландії, Італії, Люксембургу, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Швеції та Великої Британії [ВП] (ухв.), №56672/00, від 10 березня 2004).

Суд також підкреслює, що Конвенція не передбачає подання actio popularis з метою тлумачення прав, які вона містить, або дозволу фізичним особам оскаржити положення внутрішньодержавного права тільки тому, що вони вважають, не перебуваючи під прямим впливом такого положення, що воно може суперечити Конвенції (Аксу проти Туреччини [ВП], №№ 4149/04 та 41029/04, п. 50, від 15 грудня 2012, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008).

З наведеного випливають такі ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу:

а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;

б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.

Суд дійшов висновку, що доводи позивача є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваних дій на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

Позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес.

Безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваних дій, оскільки вони не спричинили суттєвого негативного впливу на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди від них.

Зазначені обставини не свідчать про очевидну відсутність у позивача матеріально-правової заінтересованості і були встановлені лише під час судового розгляду справи. Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд звертає увагу, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності дій, котрі оскаржуються. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскаржених дій, а відтак, висновки суду щодо правомірності оскаржених дій не мають самостійного правового значення у контексті даної справи.

Отже, з урахуванням наведеного, суд прийшов до переконання, що у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними дій оперативного командування «ПІВДЕНЬ» щодо вилучення 1315 тон пшениці згідно з Актом про примусове відчуження або вилучення майна на підставі Директиви про вилучення майна № 2 від 05.03.2022 року слід відмовити.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними дій відповідача, суд не вбачає підстав для стягнення з оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на користь позивача 323847,58 грн збитків, пов`язаних зі зберіганням протиправно вилученого майна та 914404,77 грн збитків, пов`язаних перевезенням протиправно вилученого майна, а відтак у цій частині позовних вимог слід відмовити також.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Разом із цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Беручи до уваги наведене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ОВАЛ».

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд, керуючись положеннями статті 139 КАС України, виходить з того, що за обставин відмови у задоволенні позовних вимог, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «ОВАЛ» до Оперативного командування «ПІВДЕНЬ» (військова частина НОМЕР_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Одеська обласна військова адміністрація, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державне підприємство «КУЛІНДОРІВСЬКИЙ КОМБІНАТ ХЛІБОПРОДУКТІВ» державного агентства резерву України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про визнання дій протиправними та стягнення коштів на відшкодування шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «ОВАЛ» (21018, Вінницька область, м. Вінниця, вул.Пирогова, 52-А, офіс 405, );

Відповідач: Оперативне командування «ПІВДЕНЬ» (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 );

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

- Одеська обласна військова адміністрація (65032, м. Одеса, проспект Шевченка, 4, );

- Державне підприємство «КУЛІНДОРІВСЬКИЙ КОМБІНАТ ХЛІБОПРОДУКТІВ» державного агентства резерву України (65025, м. Одеса, 21-й км Старокиївської дороги, 20, );

- Акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (03150, м. Київ, вул.Єжи Гедройця, 5, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА

.