Справа № 640/18985/18
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Сорочка Є.О.,

Єгорової Н.М.,

при секретарі Дмитренко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Селл-Фаст Україна» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «Селл-Фаст Україна» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2020 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю «Селл-Фаст Україна» звернулось з касаційною скаргою.

Постановою Верховного Суду від 16 червня 2020 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Селл-Фаст Україна» задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2020 року скасовано, а справу №640/18985/18 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Головне управління ДПС у м.Києві звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

Заслухавши учасників справи, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що у липні - серпні 2018 року відповідач провів документальну планову виїзну перевірку товариства з питань податкового, валютного законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.03.2018 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2013 року по 31.03.2018 року, за результатами якої складено акт від 22.08.2018 року №558/26-15-14-01-03/34288558.

Перевіркою встановлено порушення позивачем, зокрема, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.5 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 1 016 292,00 грн, в тому числі за січень 2015 року на суму 5 556,00 грн, за квітень 2015 року на суму 16 312,00 грн, за липень 2015 року на суму 78 522,00 грн, за жовтень 2015 року на суму 77 620,00 грн, за травень 2016 року на суму 16 275,00 грн, за червень 2016 року на суму 190 345,00 грн, за вересень 2016 року на суму 29 277,00 грн, за квітень 2017 року на суму 2 374,00 грн, за травень 2017 року на суму 305 630,00 грн, за серпень 2017 року на суму 64 902,00 грн, за грудень 2017 року на суму 44 029,00 грн, за січень 2018 року на суму 185 450,00 грн.

10 вересня 2018 року на підставі акта перевірки, згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58 Податкового кодексу України, керівник податкового органу прийняв податкове повідомлення-рішення № 002241401, яким позивачу за порушення пункту 188.1 статті 188, пункту 198.5 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 1249976,00 грн, з яких за основним платежем - 999981,00 грн та застосовані штрафні (фінансові) санкції - 249995,00 грн. на підставі пункту 57.3 статті 57, пункту 123.1 статті 123 цього Кодексу.

Так, підставою для прийняття спірного рішення, став висновок контролюючого органу про те, що позивач не нарахував податкові зобов`язання з податку на додану вартість по операціям з безоплатної роздачі учасникам (покупцям) під час проведення рекламно-маркетингових заходів рекламних матеріалів інформаційного характеру, а також придбаних у ТОВ «Реклама і Маркетинг» рекламних матеріалів, які були включені до складу податкового кредиту відповідних періодів під час їх придбання та, у подальшому, не відображені у складі податкових зобов`язань за правилами пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, виходячи з бази оподаткування, визначеної пунктом 188.1 статті 188 цього Кодексу.

У акті перевірки зазначено, що позивач за перевіряємий період ввіз на митну територію України в рамках укладених з «Cell-Fast Sp. Zoo» (Польща) договорів рекламні матеріали інформаційного характеру (стенди, зразки кольорів, софіта, панелі BRYZA, зразки кольорів водостоків INES, зразки кольорів (ринв, муфт, лійок, заглушок) безрукавок BRYZA, кепок CELLFAST, курток, ручок BRYZA, футболок BRYZA та інше) на загальну суму 4440503,71 грн, які відображені у бухгалтерському обліку Дт 209 Кт 632; позивач у перевіряємому періоді придбав у ТОВ «Реклама і Маркетинг» рекламні матеріали (рекламні постери, візитівки, гарантійні талони BRYZA, буклети та інше) на загальну суму 469723,07 грн, які відображені у бухгалтерському обліку Дт 209 Кт 632. Суми податку на додану вартість, сплачені при ввезенні на митну територію України рекламних матеріалів інформаційного характеру та придбаних у ТОВ «Реклама і Маркетинг» рекламних матеріалів, позивач включив до складу податкового кредиту за відповідні періоди.

Позивач вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, які безоплатно роздані учасникам (покупцям) під час проведення рекламно-маркетингових заходів, відобразив у складі витрат на збут (рахунок 93) на підставі П(С)БО 16 "Витрати". Відповідач не заперечує факт віднесення безоплатно розданої продукції до складу витрат позивача.

На підтвердження проведення рекламно-маркетингових заходів, позивач надав копії наказу ТОВ «Селл-Фаст Україна» про проведення рекламного заходу, а саме святкування з нагоди 10-річчя компанії, додаток до наказу - рекламні засоби, які плануються використати в рекламно-презентаційному заході, а саме святкування з нагоди 10-річчя компанії, календарний план проведення заходів, кошторис витрат та звіти про проведення рекламно-презентаційного заходу, наявні в матеріалах справи. Також фактичне використання рекламних матеріалів підтверджується фотоматеріалами, що зроблені під час таких заходів, які надавалися до перевірки, актами списання товарів та поясненнями генерального директора Товариства ОСОБА_1., що відображено в акті перевірки.

Позивач зазначав про неправильне застосування податковим органом норм пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, щодо віднесення операції з безоплатної роздачі рекламної продукції для рекламних цілей до операцій поставки, що підлягає оподаткуванню ПДВ. Також товариство наголошує на відсутність законодавчо визначеного обов`язку позивача підтверджувати включення вартості безоплатно переданих товарів рекламного призначення до складу вартості інших самостійно виготовлених товарів/послуг.

Не погоджуючись з вказаним вище податковим повідомленням-рішенням, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даними позовом.

Скасовуючи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2020 року та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд наголосив на наступному:

- Верховний Суд не погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач не надав будь-яких доказів, які б підтверджували включення позивачем вартості безоплатно переданих товарів рекламного призначення згідно з відповідними стандартами бухгалтерського обліку до складу вартості інших самостійно виготовлених товарів/послуг, які в подальшому приймають участь в оподатковуваних операціях, а їх вартість компенсується їх споживачами, збільшуючи при цьому базу оподаткування податку на додану вартість. Також про те, що не підтверджено дата, час, місце їх передачі під час проведення рекламно-маркетингових заходів, мети здійснення зазначених операцій. Крім того, за висновками судів попередніх інстанцій позивач не навів у чому полягала сутність проведення рекламно-маркетингових заходів і не надав будь-яких первинних, звітних та облікових документів по спірним операціям, з яких можливо б було встановити сутність господарських операцій з передачі товарно-матеріальних цінностей в рекламних цілях та рекламно-маркетингових заходів;

- суди попередніх інстанцій не дослідили акт перевірки на предмет встановлення ним операцій проведення позивачем рекламно-маркетингових заходів, суб`єктів замовлення та безпосереднього проведення цих заходів, а також, за необхідності, не витребували первинні документи та інші письмові докази щодо підстав виконання кожної із спірних господарських операцій, правових наслідків здійснення імпорту позивачем рекламних матеріалів;

- під час нового розгляду справи предметом дослідження мають стати матеріали справи, якими підтверджується сутність проведення рекламно-маркетингових заходів, мета, дата та місце вчинення зазначених операцій.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно змісту підпункту 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 ПК України, продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів.

У силу норм підпункту "а" підпункту 14.1.13 пункту 14.1 статті 14 ПК України, безоплатно надані товари, роботи, послуги: товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів.

Відповідно до підпункту 14.1.244 пункту 14.1 статті 14 ПК України, товари - матеріальні та нематеріальні активи, у тому числі земельні ділянки, земельні частки (паї), а також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення.

За підпунктом "а" пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору) на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Нормами пункту 188.1 статті 188 ПК України передбачено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

За змістом ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV, активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до положень частини п`ятої статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV, підприємство самостійно визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства.

При цьому, згідно частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За змістом пункту 2.15 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.

Також слід врахувати приписи Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 року за № 27/4248, зокрема абзац 8 пункту 11: Перелік і склад статей калькулювання виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) установлюються підприємством; пункт 19: витрати на збут включають такі витрати, пов`язані з реалізацією (збутом) продукції (товарів, робіт, послуг), зокрема витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг).

В силу норм ст. 1 Закону України «Про рекламу» від 03 липня 1996 року № 270/96-ВР, реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.

Як було вірно зазначено судом першої інстанції, для правильного вирішення спору, при новому його розгляді, слід дослідили акт перевірки на предмет встановлення ним операцій проведення позивачем рекламно-маркетингових заходів, суб`єктів замовлення та безпосереднього проведення цих заходів, а також, за необхідності, врахувати зміст та суть наданих стороною позивача на витребування первинних документів та інших письмових доказів щодо підстав виконання кожної із спірних господарських операцій, правових наслідків здійснення імпорту позивачем рекламних матеріалів.

При цьому слід враховувати, що розповсюджена у рекламній продукції інформація про особу та товар має на меті проінформувати споживачів та сформувати в них інтерес щодо таких особи та товару. Матеріальні носії реклами є виключно засобами розповсюдження інформації про товар, який реалізує продавець. Рекламна продукція не може бути використана споживачем інакше ніж як джерело інформації, а отже, не є активом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Безоплатна роздача учасникам (покупцям) під час проведення рекламно-маркетингових заходів рекламної продукції, не є операціями з безоплатного надання товарів, про які йдеться у підпункті "а" пункту 14.1.13, а відтак, не є операціями з продажу (реалізації) товарів, про які йдеться у підпункті 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. До того ж суд вважає, що безоплатна роздача рекламних матеріалів не дає підстави визначати з таких операцій базу оподаткування податком на додану вартість на підставі пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України.

Проаналізувавши надані сторонами пояснення та докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо прийнятності доводів позивача про віднесення вартості придбаних товарно-матеріальних цінностей, які безоплатно роздані учасникам (покупцям) під час проведення рекламно-маркетингових заходів, до складу витрат на збут та формування податкового кредиту за фактом проведення імпортних операцій, адже до справи залучено первинні документи, якими підтверджується сутність проведення рекламно-маркетингових заходів, мета, дата та місце вчинення зазначених операцій.

До того ж, слушними є посилання позивача на те, що витрати на рекламно-маркетингові заходи, списання зразків продукції включалися до торгівельної націнки товару позивача для продажу (іншого ніж рекламні матеріали), як змінні витрати, які не потрапили до первісної собівартості товару, що підтверджується рішенням товариства від 14.01.2014 року № 1/1/2014, яким затверджено облікову політику підприємства з формування ціни товару у господарських операціях, що відповідає правилам бухгалтерського обліку, та є правом позивача відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та абзацу 8 пункту 11 П(С)БО 16 «Витрати».

Також, на підтвердження проведення рекламно-маркетингових заходів, позивач надав копії наказу ТОВ «Селл-Фаст Україна» про проведення рекламного заходу, а саме, святкування з нагоди 10-річчя компанії, додаток до наказу - рекламні засоби, які плануються використати в рекламно-презентаційному заході, а саме святкування з нагоди 10-річчя компанії, календарний план проведення заходів, кошторис витрат та звіти про проведення рекламно-презентаційного заходу, наявні в матеріалах справи. Також фактичне використання рекламних матеріалів підтверджується фотоматеріалами, що зроблені під час таких заходів, які надавалися до перевірки, актами списання товарів та поясненнями генерального директора Товариства ОСОБА_1.

Крім того, позивачем також було надано суду письмові докази щодо належного оформлення та реального здійснення імпорту рекламних матеріалів та проведення рекламно-маркетингових заходів з безоплатною розданою учасникам рекламно-маркетингових заходів таких рекламних матеріалів позивача, які перелічені на сторінках 14-20 акта перевірки (буклети, листівки, щоденники, ручки, зразки кольорів та інші рекламні матеріали із торговельними марками «BRYZA», ТМ «INES» та ТМ «CELLFAST») протягом періоду податкової перевірки з 01.01.2015 року - 31.03.2018 року, зокрема: торговельний договір з Cellfast від 17.12.2010 року та від 14.12.2016 року; вантажно-митні декларації (інвойс, СМР) (121 позиція); рішення № 1/1/2014 року єдиного Учасника ТОВ «Селл-Фаст Україна» від 14.01.2014 року; накази від 12.01.2015 року, від 19.05.2015 року, від 08.02.2016 року, від 04.04.2016 року, від 14.11.2016 року, від 15.01.2017 року, від 20.03.2017 року, від 15.05.2017 року, від 17.10.2017 року про проведення рекламного заходу з додатками (додаток 1: рекламні засоби, які плануються використати в рекламно презентаційному заході; календарний план; звіти про проведення рекламно-презентаційного заходу); акти про списання (33 позиції); накладна вимога; додаток до договору (18 позицій); договір про надання рекламних послуг з ТОВ «Реклама і Маркетинг» від 04.01.2017 року; видаткові накладні (14 позицій); фотографії з рекламно-презентаційних заходів. (а.с. 9-205 т. 3, т. 4, т. 5, т. 6, т. 7, т. 8, т. 9).

Як зазначено у вищевказаних наказах про проведення рекламних заходів, метою проведення таких заходів була підтримка обізнаності покупців товару ТОВ «СЕЛЛ-ФАСТ УКРАЇНА», подальше просування товарів на ринку та збільшення обсягів його продажу.

Також вищевказані документи і фотоматеріали надавались інспекторам ревізорам- інспекторам Головного управлінням ДФС України у м. Києві під час планової перевірки, в результаті якої відповідачем встановлено правомірність та реальність імпорту і використання імпортованих ТМЦ у рекламно-маркетингових заходах позивача, як правові наслідки здійснення імпорту рекламних матеріалів, що підтверджується актом перевірки від 22 серпня 2018 року. До того ж, згідно з актом перевірки, перевірялись і банківські виписки, податкові накладні, оборотно сальдові-відомості, аналізи по рахункам.

Рішенням №1/1/2014 року єдиного Учасника ТОВ «Селл-Фаст Україна» від 14.01.2014 року були затверджені правила розрахунку базової продажної ціни товарів, відповідно до яких торговельна націнка включає, зокрема, витрати на рекламно-маркетингові заходи, списання зразків продукції, та затверджено формулу визначення розміру торговельної націнки: ТН= ЗВ : ПВ х 100. Тобто дане рішення є свідченням того, що вартість безоплатно переданих товарів рекламного призначення згідно з відповідними стандартами бухгалтерського обліку включаються до складу вартості інших самостійно виготовлених товарів/послуг, які в подальшому приймають участь в оподатковуваних операціях, а їх вартість компенсується їх споживачами.

Отже, рішення №1/1/2014 року єдиного Учасника ТОВ «Селл-Фаст Україна» від 14.01.2014 року є розпорядженням власника про порядок формування ціни товару, відповідно до якого позивач визначає ціну реалізованих товарів та веде облік господарських операцій, є належним і допустимим доказом щодо визначення ціни товару. Визначення формування ціни товару даним рішенням власника позивача відповідає нормам законодавства.

Вищевказане підтверджує те, що позивачем вірно забезпечено облік операцій, пов`язаних зі списанням рекламних матеріалів, розданих безоплатно під час проведення рекламно-маркетингових заходів, та включення вартості (зокрема понесених витрат на їх списання) таких рекламних матеріалів до вартості інших товарів для продажу, у зв`язку з чим ПДВ у зв`язку з безоплатною роздачею матеріалів правомірно не нараховувався позивачем.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач безпідставно вказував на необхідність враховувати операції рекламного характеру для визначення бази оподаткування податком на додану вартість на підставі пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, з огляду на що доведеними та обґрунтованими є посилання сторони позивача на те, що позивач правомірно відніс вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, які безоплатно роздані учасникам (покупцям) під час проведення рекламно-маркетингових заходів, до складу витрат на збут та формування податкового кредиту за фактом проведення імпортних операцій.

Отже, висновки податкового органу, що стали підставою для прийняття оскаржуваного ППР, є хибними та такими, що ґрунтуються на довільному тлумаченні норм податкового законодавства, у зв`язку з чим оскаржуване ППР підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочко Є.О.

Єгорова Н.М.

Повний текст виготовлено: 25 листопада 2022 року.

< Справа слухалась у (обов`язкове для заповнення) >