Справа № 300/243/22
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 300/243/22 пров. № А/857/10489/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Довгополова О.М., Ільчишин Н.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року (суддя Чуприна О.В., час ухвалення не вказаний, місце ухвалення м.Івано-Франківськ, дата складання повного тексту не вказана),

в адміністративній справі №300/243/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ,

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні позивача, а саме невиплат у день звільнення грошової компенсації; 2) стягнути із відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за неотримане речове майно) за період із 20.08.2019 року по день фактичної виплати заборгованості грошової компенсації за неотримане речове майно 20 грудня 2021, року терміном 853 день із розрахунку 452,50 грн. в день у сумі 385982,50 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15 січня 2004 року №44; 3) звільнити позивача як учасника бойових дій від сплати судового збору під час розгляду справи.

Відповідач позовних вимог не визнав, подавши до суду першої інстанції відзив на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.06.2022 року позов задоволено частково. Стягнуто із Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2019 по 20.12.2021 в розмірі 7957,06 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України за кодом класифікації доходів бюджету 22030101 судовий збір в розмірі 3859,83 гривень. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати із сплати судового збору в розмірі 77,20 гривень.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з невідповідністю висновків суду обставинам справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, встановлено дату проведення остаточного розрахунку із звільненими військовослужбовцями, а відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум не врегульовано, а тому підлягають застосуванню норми статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із служби Збройних Сил України. Просить скаржник врахувати, що період затримки розрахунку становить із 20 серпня 2019 року по день фактичного виконання рішення суду у справі №300/2177/20. Кількість днів, впродовж яких затримано виплати при звільненні з 20.08.2019 по 20.12.2021 становить 853. Таким чином, його середній заробіток за весь період затримки повного розрахунку становить 385982,50 грн. (452,50*853). Вважає, що суд першої інстанції порушив постанову Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, оскільки не застосував її при вирішенні даного предмету спору і не навів жодних розрахунків при задоволенні частково його позову, а тільки користувався принципом розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування. Також зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового рішення щодо стягнення із позивача судового збору в розмірі 3859,83 коп., не врахувавши, що позивач як учасник бойових дій на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 13.06.2022 року, а адміністративний позов задовольнити повністю.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення суду є законним та справедливим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з урахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України.

Згідно витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.08.2019 за №381, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.08.2019 за №70-РС військовослужбовець військової служби за контрактом у Збройних Силах України, старший солдат ОСОБА_1 , командир відділення командир машини 2 розвідувального відділення розвідувального взводу Військової частини НОМЕР_1 , звільнений з військової служби у запас за підпунктом "й" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та з 20.08.2019 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 10).

Станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідач не провів з позивачем повного розрахунку щодо виплати грошової компенсації за нестримане речове майно під час проходження військової служби.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2021 року у справі №300/2177/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за нестримане речове майно під час проходження військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно під час проходження військової служби за період з 20.12.2016 року по 20.08.2019 року (http://reestr.court.gov.ua/Review/95982329).

На виконання судового рішення у справі №300/2177/20 відповідачем виплачено позивачу 20.12.2021 року заборгованість по грошовій компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби, що підтверджується копію виписки АТ КБ "ПриватБанк" про надходження на банківський рахунок позивача 20.12.2021 коштів в сумі 10929,81 гривень (а.с. 11).

Позивач вважаючи, що остаточний розрахунок при звільненні з ним проведено не в день виключення із списків особового складу військової частини, відтак має право на стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, а тому звернувся із цим позовом до адміністративного суду.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що розмір суми компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який належить до стягнення на користь ОСОБА_1 повинен становити 7957,06 гривень, оскільки вказана сума є орієнтовною оцінкою втрат позивача у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. В частині вимог позивача про одночасну компенсацію сум податку на доходи фізичних осіб суд врахував, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ). Також при вирішенні питання розподілу судових витрат суд врахував, що вимоги позивача не пов`язані з порушенням його права на соціальний захист саме як учасника бойових дій, а тому судовий збір має бути сплачений на загальних підставах.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини 3 статті 24 цього Закону, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до п.242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 - після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що відповідно ч.2 ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 при звільненні з військової служби, зокрема, грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема, відповідач виплатив позивачу компенсацію за неотримане речове майно під час проходження військової служби за період з 20.12.2016 року по 20.08.2019 року у розмірі 10929,81 грн. на картковий рахунок позивача 20.12.2021.

Таким чином, являються обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 21.08.2019 по день фактичної виплати цієї заборгованості 20.12.2021, та необхідність задоволення у цій частині позовних вимог.

Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі Постанова №100).

Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях.

Оскільки позивача звільнено з військової служби 20.08.2019, а виплата компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби здійснена лише 20.21.2021, строк затримки розрахунку складає - 852 календарних днів (з 21.08.2019 по 19.12.2021).

Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 459,39 грн. (14317,51 грн. + 13705,48 грн. (грошове забезпечення у червні та липні 2019 року)/61= 459,39 грн.) (а.с. 40).

При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 391400,28 грн. (459,39 х 852), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби в сумі 10929,81 грн.).

З урахуванням встановленого, зумовлюється висновок про необхідність застосування до даних правовідносин принципу справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а.

Зокрема, істотність частки суми грошової компенсації за неотримане речове майно в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,0279 (10929,81/ 391400,28).

Сума, яка підлягає відшкодуванню відповідно до ст.117 КЗпП України становить: 10920,07 грн. (середня заробітна плата позивача за один день 459,39 х 852 дні затримки розрахунку х 0,0279).

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів вважає, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби) за період із 21.08.2019 по день фактичної виплати заборгованості 20.12.2021, становить 10920,07 гривень.

Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, розраховуючи суму, виходячи з принципу пропорційності, яка підлягає стягненню з відповідача на його користь у розмірі 7957,06 гривень середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за цей же період.

Крім цього, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні позивача, а саме невиплати у день звільнення грошової компенсації за неотримане речове майно.

Відносно позовних вимог позивача щодо застосування при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 №44, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно пунктів 2 - 5 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Держспецзв`язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Отже, Порядком виплати щомісячної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу передбачено виплату грошової компенсації лише при виплаті грошового забезпечення, з якого утримуються відповідні податки.

Оскільки середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не входить до складу грошового забезпечення, а є фактично мірою відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, то позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

Перевіряючи рішення суду в частині розподілу судових витрат, суд відзначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_2 від 23.01.2016 має статус учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с. 8).

Пунктом 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

У статті 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Аналіз пункту 13 частини 1 статті 5 Закону "Про сплату судовий збір" в сукупності з частиною 2 статті 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" вказує на те, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору стосовно пільг, прав та гарантій закріплених законодавством саме через набуття такого статусу.

Сама ж по собі наявність статусу учасника бойових дій не гарантує звільнення від сплати до бюджету судового збору з усіх спорів.

Таким чином, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини 1 статті 5 Закону №3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону №3551-XII.

Такий підхід щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону №3674-VI викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №9901/311/19, від 12.02.2020 №545/1149/17 та постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі№ 490/8128/17, який колегія суддів враховує при вирішенні цієї справи.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, підставою для звернення позивача до адміністративного суду з даною позовною заявою стала виплата Військовою частиною НОМЕР_1 грошової компенсації за неотримане речове майно не в день його звільнення з військової служби, тобто із затримкою повного розрахунку при звільненні. Тому позивач звернулася з цим позовом до суду з вимогою про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільнення, а саме за невиплату грошової компенсації за речове майно.

З врахуванням встановлено колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача не пов`язані з порушенням його права на соціальний захист саме як учасника бойових дій, тому судовий збір у вказаній справі підлягав сплаті на загальних підставах.

Колегія суддів враховує, що звернений до відповідача позов містить вимоги майнового характеру, розмір яких становить 385982,50 гривень.

Ставки судового збору за подання позовної заяви на судове рішення визначені Законом України «Про судовий збір».

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01 січня 2022 року становить 2481 грн..

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою підприємцем, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відтак, розмір судового збору який підлягав сплаті при поданні позовної заяви становив 3859,83 грн (385982,5*1%>2481*0,4).

Встановлено, що позивачем при поданні цього позову не було сплачено судовий збір в розмірі 3859,83 грн..

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з позивача судового збору за подання до суду адміністративного позову майнового характеру. Однак такий розрахунок складає з урахуванням результату розгляду справи 2867,43 грн, який підлягає сплаті та зарахуванню до спеціального фонду Державного бюджету України.

У той же час, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню мінімально визначений у 2022 році судовий збір за подання адміністративного позову фізичною особою, а саме, у розмірі 992,40 грн (2481*0,4), а також несплачений судовий збір в розмірі 1488,60 грн. за подання апеляційної скарги.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції необхідно скасувати і прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року в адміністративній справі №300/243/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії скасувати і прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення із ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з військової служби.

Стягнути із Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби в сумі 10920 (десять тисяч дев`ятсот двадцять) грн. 07 коп..

У задоволенні решта позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) в дохід Державного бюджету України за реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача - (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA0026001, код класифікації доходів бюджету -22030106 несплачений судовий збір в розмірі 2867 (дві тисячі вісімсот шістдесят сім) грн. 43 коп. за подання адміністративного позову.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) в дохід Державного бюджету України за реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача - (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA0026001, код класифікації доходів бюджету -22030106 несплачений судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто чотири) грн. 40 коп. за подання адміністративного позову, та у розмірі 1488 (одну тисячу чотириста вісімдесят вісім) грн. 60 коп. за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді О. М. Довгополов
Н. В. Ільчишин