Справа № 380/11646/22
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 листопада 2022 року м.Львів
Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 380/11646/22 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконною відмову, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить:

- Визнати незаконною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 в знятті з військового обліку ОСОБА_1 (лист № 25671/1 від 19 серпня 2022 року) скасувати її та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 зняти з військового обліку ОСОБА_1 , як особу яка постійно проживає за кодоном.

- Визнати незаконною вручення мобілізаційного розпорядження (повістки на відправку) на 25.08.2022 року та скасувати його.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно проживає за кордоном, в Республіці Польща. Позивач виїхав з України 10.12.2019 року та в`їхав до України в квітні 2022 року, будучи резидентом Польщі, тобто громадянином України, який постійно мешкає за кордоном.

20.11.2020 року позивач подав документи на отримання права на постійне проживання в Республіці Польща . Відповідно до польського законодавства позивач отримав дозвіл на постійне проживання в Республіці Польща в листопаді 2021 року.

31.03.2022 року позивач отримав право на постійне проживання в Республіці Польща № НОМЕР_1 (картка побуту), дійсний протягом 10 років до 31.03.2032 року.

Позивач працює за укладеним контрактом в Республіка Польща. Позивач тимчасово приїхав до України для зняття із військового обліку.

Згідно заяви позивача до ДМС 30.06.2022 року Головним управлінням ДМС у Львівській області прийнято рішення про надання дозволу на виїзд до Республіка Польща на постійне місце проживання та надання дозволу про виїзд на постійне місце проживання за кордоном.

Тобто центральним державним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції ДМС позивача визнано особою яка постійно проживає за кордоном.

Для прославлення штампа в паспорті України про виїзд на постійне місце проживання позивачу згідно законодавства необхідно було надати довідку про зняття з місця реєстрації та довідку з фіскальної служби про відсутність податкових зобов`язань та боргів по сплаті податку на доходи фізичних осіб.

Зняття з реєстрації місця проживання (перебування) здійснюється за заявою про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання поданою у паперовій формі такою особою, до якої додається в тому числі військово-обліковий документ з проставлянням відмітки про зняття військовозобов`язаного із військового обліку.

Позивач вважає, що підлягає зняттю з військового обліку, у зв`язку із тим, що він більше 2 років проживає за кордоном. Зняття із військового обліку де юре та де факто ставить крапку у фіксації статусу-особи яка постійно проживає за кордоном.

Для підтвердження вказаної правової позиції адвокатом Некрасовим О.В надано адвокатський запит до ІНФОРМАЦІЯ_4 із запитом про наявність або відсутність, яких не будь перешкод для зняття з військового обліку громадянина України ОСОБА_1 .

На заданий запит адвокатом Некрасовим О.В отримано відповідь від Начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 полковника ОСОБА_2 про можливість зняття із військового обліку на підставі заяви та надання документів, які дають право на виїзд на постійне місце проживання посадовим особам районного територіального центру комплектування.

11.08.2022 року позивач написав повторну заяву на зняття з військового обліку до ІНФОРМАЦІЯ_5 , перша заява від 02.08.2022 року була проігнорована.

Замість зняття з обліку або надання відповіді на заяву позивач отримав 17 серпня 2022 року мобілізаційне розпорядження, тобто повістку на відправку, без проходження військово-медичної комісії, яка є обов`язковою при визначенні ступеню придатності до військової служби.

Позивач всупереч законодавству не проходив військово-лікарняну комісію для визначення ступені придатності для мобілізації, а отже вручення мобілізаційного розпорядження всупереч встановленому порядку є порушенням Конституції та діючого законодавства.

На думку позивача, згадане мобілізаційне розпорядження видане всупереч діючому законодавству та з порушенням приписів матеріального та процесуального права.

19 серпня 2022 року відповідачем надана відповідь про неможливість зняття з військового обліку. Вважає також і дане рішення протиправним та таким що підлягає скасуванню. Посилання на відсутність підстав для зняття з військового обліку є помилковим.

Позивач на момент оголошення Указу Президента-24 лютого 2022 року про загальну мобілізацію постійно проживав на території Польщі та дія указу на нього не розповсюджувалася у зв`язку із обмеженістю дією нормативного акта-територією проведення мобілізації територією України. 25.04.2022 року в`їжджаючи на територію України по документу вид на постійне проживання в Республіка Польща, позивач діяв, як особа яка постійно проживає за кордоном. Отримавши дозвіл від ДМС на виїзд на постійне місце проживання - центральний орган виконавчої влади підтвердив його статус, як нерезидента України та особу, яка постійно проживає за кордоном.

Указ президента про загальну мобілізацію розповсюджується на громадян України, які постійно проживають на території України так, як позивач не є резидентом України та постійно мешкає за кордоном даний нормативний акт не розповсюджується на нього.

Позивач вважає вручення мобілізаційного розпорядження та лист № 25671/1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19 серпня 2022 року незаконним та такими, що підлягають скасуванню.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали суду додаткові пояснення та докази, просили позов задоволити повністю.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, що позивач перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у першому відділі ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В квітні місяці 2022 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_6 позивач був скерований для проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня придатності до військової служби.

Рішенням військово-лікарської комісії першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , 1994 року визнаний придатним до військової служби.

Документи, що могли б бути розглянуті, як підстава для надання відстрочки від призову позивачем надано не було, лише заява про зняття з військового обліку. При цьому, військово-облікова спеціальність позивача є дефіцитною та відповідає потребі комплектування військових формувань.

З метою виконання заходів мобілізації начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 була виписана повістка (мобілізаційне розпорядження) позивачу.

Позивач звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про зняття його з військового обліку.

Начальником ІНФОРМАЦІЯ_7 , уповноваженою посадовою особою, що здійснює первинно-якісний облік військовозобов`язаних, здійснює заходи щодо призову на військову службу під час мобілізації відповідно до ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не надано дозвіл військовозобов`язаному ОСОБА_1 на зміну місця проживання під час дії правового режиму воєнного стану та під час проведення заходів загальної мобілізації.

Відповідь начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 не зобов`язує начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 на зняття позивача з військового обліку, а лише скеровує заявника до відповідної посадової особи для прийняття відповідного рішення.

Твердження в позовній заяві, що позивач не пройшов медичний огляд не відповідає дійсності, що підтверджується довідкою військово-лікарської комісії від 28.04.2022 № 1061.

Посилання представника позивача на те, що ОСОБА_1 проживає більше двох років за кордоном не є підставою для надання йому відстрочки від призову під час мобілізації, а лише підтверджує той факт, що позивачем своєчасно, на момент виїзду за кордон не було дотримано правил військового обліку.

Посилання представника позивача на те, що ОСОБА_1 проживає більше двох років за кордоном і на нього не розповсюджується Указ Президента України «Про загальну мобілізацію» є безпідставним, оскільки, мобілізації підлягають військовозобов`язані, які перебувають на військовому обліку. І не має значення, де проживає громадянин України, на території якої області, оскільки захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, а як підтверджує паспорт - позивач є громадянином України.

Щодо незаконного вручення мобілізаційного розпорядження, відповідач зазначає, що позивач перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних, пройшов військово-лікарську комісію (визнаний придатним до військової служби), не має підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з чим підлягає призову на військову службу.

Посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 не порушено норми законодавства в період правового режиму воєнного стану та проведення заходів загальної мобілізації.

Представник відповідача в судовому засідання позовні вимоги заперечила, надала суду додаткові докази та документи.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 06.09.2022 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

Судом встановлені наступні обставини:

19 серпня 2022 року відповідачем позивачем надано відмову (оформлену листом № 25671/1), в якому зазначено:

«Посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_8 заяву вивчено за результатами чого повідомляємо про наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

24.02.2022р. Президент України підписав Указ про загальну мобілізацію №69/2022. Проведення загальної мобілізації оголошується у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань.

За загальним правилом на період дії правового режиму воєнного стану, чоловікам громадянам України, віком від 18 до 60 років, а також жінкам військовозобов`язаним обмежено виїзд за межі України, крім військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

8 червня 2022 року Генеральний штаб ЗСУ затвердив Порядок надання дозволу громадянам України, які перебувають на військовому обліку, на виїзд за межі місця проживання (місця перебування) з моменту оголошення мобілізації та у воєнний час. Наразі виїзд за межі свого місця проживання допускається лише за наявності відповідного дозволу.

Документи, які додано до Вашої заяви не дають підстав для знаття Вас з військового обліку та надання відповідної довідки для виїзду за кордон».

25.08.2022 року позивачу вручене мобілізаційне розпорядження (повістки на відправку).

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає спірну відмову та вручення повістки протиправними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам законодавства.

Судом не враховуються аргументи наведені позивачем про протиправність спірних відмови та повістки з наступних підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:

З 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 69/2022 в Україні оголошена та проводиться загальна мобілізація, строк якого продовжено відповідними Указами Президента України до 22 листопада 2022 року.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із ч. 7 ст. 1 цього ж Закону, виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Згідно із ч. 10 ст. 1 цього ж Закону, громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:

прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;

проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України;

проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі;

виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Згідно із ч. 1 ст. 39 цього ж Закону, 1. Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань.

На військову службу під час мобілізації можуть бути призвані особи, звільнені з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади". Такі особи, призвані на військову службу під час мобілізації, призначаються на військові посади, крім посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади.

Під час дії особливого періоду військова служба (дія контрактів) для військовослужбовців продовжується у порядку, визначеному частиною дев`ятою статті 23 цього Закону.

У разі оголошення демобілізації звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, здійснюється відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Згідно із ч. 4 ст. 37 цього ж Закону, у воєнний час забороняється виїзд призовників, військовозобов`язаних та резервістів з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України - без дозволу відповідного керівника).

Згідно із ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізаційна підготовка - комплекс організаційних, політичних, економічних, фінансових, соціальних, правових та інших заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України, інші військові формування), сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій до своєчасного й організованого проведення мобілізації та задоволення потреб оборони держави і захисту її території від можливої агресії, забезпечення життєдіяльності населення в особливий період.

Згідно із ч. 2 ст. 4 цього ж Закону, загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Згідно із ст. 22 цього ж Закону, обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

1. Громадяни зобов`язані:

з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період;

надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, Оперативно-рятувальній службі цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом.

3. Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

5. Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Військовозобов`язані та резервісти, які перебувають на зборах, у разі оголошення мобілізації продовжують перебувати на зборах. За необхідності зазначені особи призиваються на військову службу командирами відповідних військових частин за розпорядженням Генерального штабу Збройних Сил України.

Особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.

6. Громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті.

Позивач в позові покликається на те, що він підлягає зняттю з військового обліку, у зв`язку із тим, що він більше 2 років проживає за кордоном.

Згідно із п. 2 ч. 5 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зняттю з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України:

2) з військового обліку військовозобов`язаних:

які вибувають в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України до нового місця проживання;

які прийняті на службу до Національної поліції України, Служби судової охорони, Державного бюро розслідувань, Бюро економічної безпеки України, органів і підрозділів цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України;

які вибули на строк більше трьох місяців за межі України;

в інших випадках - за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України.

В цій частині судом не враховуються аргументи позивача про те, що він більше 2 років проживає за кордоном, оскільки відповідачем в межах повноважень та на підставі вимог закону не надано дозвіл військовозобов`язаному ОСОБА_1 на зміну місця проживання під час дії правового режиму воєнного стану та під час проведення заходів загальної мобілізації.

Про наявність інших законних підстав для знаття позивача з військового обліку, позивач не зазначив та відповідно не надав належних та допустимих доказів такого.

Таким чином, позовні вимоги про визнання незаконною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 в знятті з військового обліку ОСОБА_1 (лист № 25671/1 від 19 серпня 2022 року) скасувати її та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 зняти з військового обліку ОСОБА_1 , як особу яка постійно проживає за кодоном, задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог позивача про визнання незаконною вручення мобілізаційного розпорядження (повістки на відправку) на 25.08.2022 року та скасувати його, суд зазначає, що згідно з п. 8 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 65 «Про загальну мобілізацію» місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки доручено, зокрема, організувати та забезпечити у встановленому порядку своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу.

Відповідач виконуючи свої владні управлінські функції, здійснив оповіщення позивача про виклик за відповідним розпорядженням.

По суті оскаржувана позивачем повістка, яка складена відповідачем на виконання законодавства з питань військового обов`язку та вручена позивачеві, не є рішенням чи дією суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України.

Відповідно і в цій частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Вказана позиція суду по суті узгоджується із позицією ВС викладено у Постанові від 08 вересня 2022 року по справі N 300/1263/22.

В цій частині судом також не враховуються аргументи позивача про не проходження ним обов`язкового медичного огляду та стану його здоров`я, оскільки в матеріалах справи є докази про те, що рішенням військово-лікарської комісії першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , 1994 року визнано придатним до військової служби. Крім цього таке рішення не є предметом спору по даній справі.

Також суд враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З цих же по суті підстав, судом враховуються заперечення відповідача.

Відповідно позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню повністю.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 139, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання незаконною відмову, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Рішення складено в повному обсязі 29.11.2022 року.

Суддя Гавдик З.В.