Справа № 640/32621/20
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2022-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є., Шелест С.Б., за участю секретаря: Висоцького А.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від "15" лютого 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання дій протиправними,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила

- визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 21.07.2020 року у перерахунку позивачу що щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за заявою від 02.07.2020;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 12.03.2020 у відсотковому відношенні до суддівської винагороди, зазначеної у довідці про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці № 105/0/21-20 від 26.06.2020 та здійснити виплати з урахуванням фактично виплачених сум.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021, позов задоволено повністю.

16 червня 2021 року Окружним адміністративним судом м. Києва видані виконавчі листи у справі.

У подальшому, головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подав до суду першої інстанції заяву про зміну способу та порядку виконання судового рішення, в якому заявник просив суд постановити рішення про зміну способу виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.03.2021 у справі №640/32621/20, змінивши у пункті 3 резолютивної частини рішення слова «здійснити виплати з урахуванням фактично виплачених сум» на «стягнути різницю між фактично виплаченими та перерахованими коштами у сумі 2560081,40 грн».

В обґрунтування поданої заяви державний виконавець зазначив, що ним неодноразово застосовувалися до боржника заходи процесуального примусу, зокрема у вигляді накладення штрафів, однак боржник рішення суду не виконав і тому, на переконання заявника, єдиним прийнятним, допустимим та законним способом виконання такого судового рішення є зміна способу його виконання на стягнення відповідної суми коштів з боржника.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від "15" лютого 2022 р. в задоволенні заяви відмовлено.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що змінивши спосіб виконання такого рішення із зобов`язання виплатити перераховану відповідачем суму пенсії на стягнення суми цих виплат, буде змінено рішення по суті, з виходом, при цьому, за межі позовних вимог та вирішенням питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті, оскільки судом не вирішувалися позовні вимоги щодо зобов`язання сплатити позивачу певну суму коштів, суд під час розгляду справи не перевіряв правильність нарахування суми пенсії.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що суд першої інстанції всупереч частини 2 статті 378 КАС України розглянув справу за відсутності боржника та стягувача, що є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Також скаржник зазначає, що зміна способу виконання судового рішення з «виплатити кошти» на «стягнути кошти» не змінює та не зачіпає суті самого судового рішення, а зумовлена тим, що така різниця способів виконання рішення суду передбачена Законом України №4901-VI від 05.05.2012 та виданими/зміненими на його виконання постановами Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 № 845 та від 03.09.2014 № 440".

Серед вказаного, скаржник, посилаючись на висновок Вищого адміністративного суду України, зроблений в ухвалі від 07.11.2013 у справі №К/9991/7599/12, зазначає, що зміна способу і порядку виконання рішення шляхом зміни зобов`язання здійснити виплати на стягнення цих виплат можлива лише у разі виконання боржником зобов`язальної частини рішення про нарахування соціальних виплат.

На думку скаржника, оскільки не можна виконати рішення суду через застосування встановлених правових механізмів, а Законом України №4901-VI від 05.05.2012 "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" створено додатковий механізм їх гарантування - виконання через «стягнення коштів», то, враховуючи положення статей 3, 8, 17, 19, 22, 40, 41, 46, 55, 58, 64, 124, 126, 129-1 Конституції України як норм прямої дії, Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 6 Конвенції, єдиним законним способом виконання рішень суду зобов`язального характеру, в яких відповідачем вже нарахована для виплати сума боргу, є зміна способу його виконання на стягнення коштів.?

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Сторони в судове засідання не з`явились.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Перевіряючи обґрунтованість зазначених висновків суду і доводів апеляційної скарги позивача в сукупності, колегія суддів встановила наявність обставин, які є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Процесуальний порядок вирішення заяви про встановлення чи зміну порядку і способу виконання судового рішення визначений у ст. 378 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

За правилами ч. 2 ст. 378 КАС України заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд заяви про зміну способу та порядку виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.03.2021 у справі №640/32621/20 на відповідну дату та час судом першої інстанції не призначався.

У свою чергу, позивач в апеляційній скарзі вказує на те, що не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду його заяви.

На думку колегії суддів, норми статті 378 КАС України по відношенню до норм статті 12 КАС України є спеціальними, а тому сам факт розгляду справи №640/32621/20 у порядку спрощеного позовного провадження не міг бути підставою для розгляду заяви, поданої в порядку ст. 378 КАС України, без повідомлення стягувача та боржника.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на те, що заяву про зміну способу і порядку виконання судового рішення в порушення вимог ч. 2 ст. 378 КАС України розглянуто за відсутності позивача, який не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і саме ця обставина покладена в основу апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність обов`язкових підстав для скасування ухвали суду від 15.02.2022 та постановлення судом апеляційної інстанції нового судового рішення за результатами розгляду заяви позивача.

Щодо доводів скаржника про те, що єдиним законним способом виконання рішень суду зобов`язального характеру, в яких відповідачем вже нарахована для виплати сума боргу, є зміна способу його виконання на стягнення коштів, колегія суддів зазначає таке.?

Згідно із ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Положеннями ст. 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Тож, відповідно до зазначених правових норм, зокрема, Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, рішення в адміністративній справі №640/32621/20 є обов`язковим до виконання на всій території України.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання судового рішення, судом видано позивачу виконавчий лист. На час розгляду даної заяви триває виконавче провадження, рішення суду залишається не виконаним, що підтверджується матеріалами справи та змістом заяви державного виконавця.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 378 Кодексу адміністративного судочинства України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Частиною 3 ст. 378 КАС України передбачено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Під зміною способу і порядку виконання судового рішення розуміється застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю його виконання раніше визначеним способом і порядком. При цьому зміна способу виконання не повинна змінювати (зачіпати) суть самого судового рішення.

Вирішуючи питання про зміну способу і порядку виконання рішення, суд повинен враховувати, що під зміною способу і порядку розуміється дія або сукупність дій, якими певним чином досягається кінцевий результат, та що підставою для зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення є обставини, що роблять виконання рішення неможливим.

Отже, зміною способу та порядку виконання судового рішення є прийняття судом нових заходів з метою реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. При цьому, суд може змінити порядок і спосіб виконання судового рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Водночас, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (ч. 4 ст. 245 КАС України).

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади за даних обставин.

Суд першої інстанції правильно не прийняв посилання державного виконавця та позивача на неможливість виконання рішення суду зобов`язального характеру щодо нарахування та виплати заборгованості без участі боржника та можливість застосування до боржника заходів примусового виконання рішення в разі зміни способу і порядку його виконання на стягнення, оскільки з огляду на положення ст. 129-1 Конституції України та ст. 14 КАС України судове рішення є обов`язковим до виконання незалежно від обраного судом способу захисту порушеного права позивача (зобов`язання вчинити дії чи стягнення з нього коштів).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що, змінивши спосіб виконання такого рішення із зобов`язання виплатити перераховану відповідачем суму пенсії на стягнення суми цих виплат, буде змінено рішення по суті позовних вимог, з виходом, при цьому, за межі позовних вимог та вирішенням питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті, оскільки судом не вирішувалися позовні вимоги щодо зобов`язання сплатити позивачу певну суму коштів, крім того, суд першої інстанції під час розгляду справи не перевіряв правильність нарахування суми пенсії.

Отже, з урахуванням того, що зміна на підставі ст. 378 Кодексу адміністративного судочинства України способу і порядку виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом, відповідно до ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при ухваленні рішення, способу відновлення порушеного права, то зміна способу і порядку виконання рішення суду про зобов`язання суб`єкта владних повноважень здійснити виплату на стягнення такої виплати є незаконною.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 11.11.2014 у справах №№ 21-394а14, 21-475а14, та у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі № 755/7078/16-а.

Вказані висновки також узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 30.01.2018 у справі 281/1820/14-а ( К/9901/1034/17), у якій суд відмітив, що зміна способу і порядку виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом при ухваленні рішення способу відновлення порушеного права, а тому зміна способу і порядку виконання рішення суду про зобов`язання органу ПФУ здійснити виплату на стягнення такої виплати є незаконною.

Щодо посилання скаржника на висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 07.11.2013 у справі №К/9991/7599/12, Суд зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не Вищого адміністративного суду України, тому таке посилання скаржника суд апеляційної інстанції відхиляє.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 листопада 2022 року у справі №580/388/21.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зміну способу та порядку виконання рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального та процесуального права.

Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу позивача задовольнити частково, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року - скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від "15" лютого 2022 р. скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зміну способу та порядку виконання рішення суду в адміністративній справі № 640/32621/20 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена до Верховного суду шляхом подання касаційної скарги у порядку та строки, визначені ст. 328,329 КАС України.

Повний текст постанови складено 23.11.2022.

Головуючий суддя Судді: Л.Т. Черпіцька О.Є. Пилипенко С.Б. Шелест