Справа № 620/5384/22
Суддя: Виноградова Д.О.
Дата ухвалення: 2022-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2022 року м. Чернігів Справа № 620/5384/22

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Виноградової Д.О., розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, у якому просить:

1. визнати протиправною бездіяльність Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради щодо ненадання згоди ОСОБА_1 в отриманні соціальних послуг від ОСОБА_2 та внесення відомостей до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг;

2. зобов`язати Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради прийняти рішення про надання соціальних послуг та внести відомості про ОСОБА_1 як отримувача соціальних послуг та про ОСОБА_2 як надавача послуг до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг;

3. стягнути з Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є інвалідом І групи з дитинства. Враховуючи той факт, що тривалий час, у тому числі воєнний стан, позивачу надає послуги з догляду без належного оформлення ОСОБА_2 з метою належного оформлення взаємовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказані особи неодноразово зверталися із заявами про надання соціальних послуг та про згоду на надання соціальних послуг до Департаменту соціальної політики ЧМР, Чернігівського міського територіального центру соціального обслуговування ЧМР, однак жодна із установ не надали чіткої згоди надати соціальні послуги або чіткої відмови у наданні соціальних послуг особі, яка їх потребує. Такі дії відповідача позивач вважає протиправними, у зв`язку із чим просить позов задовольнити в повному обсязі. Крім того, позивач зазначає, що неправомірні дії відповідача призвели до спричинення душевних страждань, позивач протягом місяця з дня подачі заяви взагалі перебував у невідомості щодо рішення відповідача, при цьому фактично рішення так і не отримано. Душевні страждання призвели до погіршення психоемоційного стану та як наслідок погіршення фізичного стану здоров`я, що свідчить про завдання бездіяльністю відповідача моральної шкоди позивачу.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.08.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позов.

Відповідачем подано до суду відзив на позов, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 02.12.2021 року № 737, саме на виконання Закону України «Про соціальні послуги» та постанови Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року № 587 «Про організацію надання соціальних послуг» було затверджено перелік соціальних послуг, умови та порядок їх надання структурними підрозділами Чернігівського міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Чернігівської міської ради. Отже в даному випадку безпосередніми надавачами таких послуг є Чернігівський міський територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Чернігівської міської ради. Чернігівським міським територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Чернігівської міської ради надаються всі замовлені в заяві соціальні послуги на безкоштовній основі штатними працівниками територіального центру відповідно до розподілу функціональних (посадових) обов`язків, а саме: заходи соціальної послуги догляду вдома соціальним робітником відділення соціальної допомоги вдома, транспортні послуги спеціалізованим автомобілем, відповідно, водієм територіального центру, і т.д. Тобто фактичне надання всіх тих послуг які вимагає позивач від Департаменту здійснюється структурними підрозділами Чернігівського міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Чернігівської міської ради. Щодо звернення ОСОБА_2 , то Департаментом зазначено, що йому було надано письмову відповідь, у якій зазначалось, що надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг можуть лише фізичні особи, які не здійснюють підприємницьку діяльність, якщо отримувачами соціальних послуг є члени їхньої сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки, що відповідає вимогам ч. 6 ст. 13 Закону України «Про соціальні послуги». Також повідомили про відсутність законних підстав для внесення ОСОБА_2 до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг. Крім того, відповідачем у відзиві зазначено, що жодним нормативним актом не передбачено а ні права, а ні обов`язку Департаменту надавати згоду на отримання чи надання соціальних послуг фізичними особами, які не мають на це законних підстав. З огляду на це відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримано, позивач наполягає на їх задоволенні з підстав, викладених у позові з наданням додаткових пояснень.

03.10.2022 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради підтримав зазначені у відзиві обґрунтування.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та є інвалідом І групи з дитинства. Група інвалідності встановлена позивачу безтерміново, позивач потребує догляду, що підтверджується довідкою МСЕК-ЧНВ №103580 від 08.06.2000 (а.с. 14).

Позивач отримує державну соціальну допомогу, догляд, опіка чи піклування над позивачем не встановлено.

Матір ОСОБА_1 є пенсіонером, батько позивача також пенсіонер та має ІІ групу інвалідності внаслідок загального захворювання, інших членів сім`ї ОСОБА_1 не має. Таким чином, родичів, які б могли здійснювати постійний догляд немає.

З метою належного оформлення взаємовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який надає позивачу послуги з догляду без належного оформлення, вказані особи 29.07.2022 звернулися із заявами про надання соціальних послуг та про згоду на надання соціальних послуг до Департаменту соціальної політики ЧМР, додавши пояснення, в яких розписано ситуацію, в якій він знаходиться, а також обставини, які зумовлюють необхідність оформлення факту надання постійного догляду з боку ОСОБА_2 .

Департаментом 02.08.2022 на заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були надані відповіді № 25-06/7398 та № 25-06, у яких відповідачем роз`яснено поняття надавачів соціальних послуг, позивачу запропоновано для отримання соціальних послуг звернутись до Чернігівського міського територіального центра соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Чернігівської міської ради) а ОСОБА_2 пройти навчання з основ догляду фізичних осіб, які планують надавати соціальні послуги з догляду без здійснення підприємницької діяльності.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не надання згоди на отримання соціальних послуг протиправною позивач звернувся до суду за захистом свої прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах, визначає Закон України «Про соціальні послуги» від 17.01.2019 № 2671-VІІІ (далі - Закон № № 2671-VІІІ), згідно з пунктом 17 частини 1 статті 1 якого соціальні послуги - дії, спрямовані на профілактику складних життєвих обставин, подолання таких обставин або мінімізацію їх негативних наслідків для осіб/сімей, які в них перебувають. Особі/сім`ї можуть надаватися одна або одночасно декілька соціальних послуг. Порядок організації надання соціальних послуг затверджується Кабінетом Міністрів України.

Суб`єктами системи надання соціальних послуг є, зокрема, надавачі соціальних послуг (п. 3 ч. 1 ст. 8 Закону).

Частиною 1 статті 13 Закону № № 2671-VІІІ унормовано, що надавачі соціальних послуг провадять свою діяльність відповідно до законодавства про соціальні послуги, на підставі установчих та інших документів, якими визначено перелік соціальних послуг та категорії осіб, яким надаються такі послуги, за умови забезпечення їх відповідності критеріям діяльності надавачів соціальних послуг, встановленим Кабінетом Міністрів України. Надавачі соціальних послуг можуть належати до державного, комунального або недержавного секторів.

До надавачів соціальних послуг державного/комунального сектору належать надавачі соціальних послуг, утворені органами, зазначеними у частині першій статті 11 цього Закону, діяльність яких фінансується за рахунок коштів відповідного бюджету/бюджетів.

До надавачів соціальних послуг недержавного сектору належать підприємства, установи, організації, крім визначених частиною другою цієї статті, громадські об`єднання, благодійні, релігійні організації, фізичні особи - підприємці та фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності. (частини 2,3 статті 13 Закону № № 2671-VІІІ).

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № № 2671-VІІІ до надавачів соціальних послуг недержавного сектору належать підприємства, установи, організації, крім визначених частиною другою цієї статті, громадські об`єднання, благодійні, релігійні організації, фізичні особи - підприємці та фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону № № 2671-VІІІ фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є: 1) особами з інвалідністю I групи; 2) дітьми з інвалідністю; 3) громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; 4) невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; 5) дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежні), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги. Перелік зазначених тяжких захворювань, розладів, травм, станів дітей, яким не встановлено інвалідність, затверджує Кабінет Міністрів України.

Відповідно до статті 19 Закону № 2671-VІІІ, підставою для розгляду питання надання соціальних послуг за рахунок бюджетних коштів є подання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчого органу міської ради міст обласного значення, ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання/перебування особи:

1) заяви особи або її законного представника про надання соціальних послуг;

2) звернення, повідомлення інших осіб в інтересах осіб/сімей, які потребують соціальних послуг.

У разі звернення особи або її законного представника безпосередньо до надавача соціальних послуг такий надавач зобов`язаний надати їм допомогу в поданні заяви про надання соціальних послуг до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчого органу міської ради міст обласного значення, ради об`єднаної територіальної громади не пізніше наступного робочого дня.

Підставою для розгляду питання про надання соціальних послуг надавачами соціальних послуг недержавного сектору (крім соціальних послуг, що надаються за рахунок бюджетних коштів) є подані їм заява, звернення, повідомлення про надання соціальних послуг, передбачені частиною першою цієї статті.

У разі виявлення особи, яка за станом здоров`я не спроможна самостійно прийняти рішення про необхідність надання їй соціальних послуг, заяву про надання соціальних послуг зобов`язані подати законний представник такої особи, орган опіки та піклування або структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчого органу міської ради міст обласного значення, ради об`єднаної територіальної громади.

Порядок подання заяви, звернення, повідомлення про надання соціальних послуг визначається Порядком організації надання соціальних послуг.

Як визначено пунктом 17 частини 1 статті 1 Закону №2671-VIII Порядок організації надання соціальних послуг затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2020 за №587 затверджено Порядок організації надання соціальних послуг (надалі по тексту також Порядок №587).

Згідно пункту 3 Порядку №587 (в редакції чинній на час звернення позивачів із заявами від 03.10.2021 і 06.10.2021) забезпечення надання соціальних послуг особам/сім`ям відповідно до їх потреб на території адміністративно-територіальної одиниці покладається на Раду міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські держадміністрації.

Так, згідно пункту 25 Порядку №587 для отримання соціальних послуг особа, яка потребує соціальних послуг (надалі по тексту також особа), подає уповноваженому органу за місцем свого проживання/перебування заяву про надання соціальних послуг (надалі по тексту також заява) у письмовій або електронній формі, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики, разом з документами, зазначеними в пункті 28 цього Порядку.

З матеріалів справи судом встановлено, що 29 липня 2022 року ОСОБА_1 була подана заява про надання соціальних послуг (форма якої затверджена наказом Міністерства соціальної політики України 16.11.2020 року № 769) до управління соціального захисту населення Деснянського районну Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, у якій позивач просив надати йому соціальні послуги, а саме: догляд вдома, догляд стаціонарний, фізичний супровід, транспортні послуги.

Форма такої заяви подається для отримання соціальних послуг у відповідності до Закону України «Про соціальні послуги», Порядку організації надання соціальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року № 587, Порядку надання соціальних послуг особам з інвалідністю та особам похилого віку, які страждають на психічні розлади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2019 року № 576, пункту 8 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 423.

Для отримання даних послуг Департаментом у своєму листі -відповіді було запропоновано ОСОБА_1 звернутися до Чернігівського міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Чернігівської міської ради. Оскільки Перелік соціальних послуг, умов та порядку їх надання (у тому числі догляд вдома, денний догляд, представництво інтересів, транспортні, інші соціальні послуги) Чернігівським міським територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Чернігівської міської ради було затверджено рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 02.12.2021 року № 737, саме на виконання Закону Україні «Про соціальні послуги» та постанови Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року № 587 «Про організацію надання соціальних послуг».

З матеріалів справи судом встановлено, що при зверненні ОСОБА_1 04.08.2022 до Чернігівського міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Чернігівської міської ради (далі - територіальний центр) йому була надана відповідь листом від 05.08.2022 року № 01-14/788, у якій зазначалось, що замовлені в заяві соціальні послуги можуть надаватися позивачу територіальним центром на безкоштовній основі штатними працівниками територіального центру відповідно до розподілу функціональних (посадових) обов`язків, а саме: заходи соціальної послуги догляду вдома - соціальним робітником відділення соціальної допомоги вдома, транспортні послуги - спеціалізованим автомобілем, відповідно, водієм територіального центру, і т.д.

У той же час відповідно до вимог статті 21 Закону № 2671-VІІІ рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг за рахунок бюджетних коштів приймає структурний підрозділ з питань соціального захисту населення уповноважених органів системи надання соціальних послуг, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої статті 11 цього Закону. Рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг надавачами соціальних послуг недержавного сектору приймає відповідний надавач.

У разі введення надзвичайного або воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях для невідкладного надання соціальних послуг структурний підрозділ з питань соціального захисту населення уповноважених органів системи надання соціальних послуг, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої статті 11 цього Закону, може надати право надавачам соціальних послуг державної/комунальної власності приймати рішення про надання соціальних послуг екстрено (кризово) (консультування, надання притулку, догляд, підтримане проживання, короткотермінове проживання, натуральна допомога, транспортні послуги тощо) особам/сім`ям, які опинилися у складних життєвих обставинах через шкоду, завдану пожежею, стихійним лихом, катастрофою, бойовими діями, терористичним актом, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією.

Рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг приймається протягом 10 робочих днів з дня одержання заяви, звернення, повідомлення про надання соціальних послуг за результатами оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах.

Рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг екстрено (кризово) приймається невідкладно, не пізніше однієї доби з моменту одержання відповідної заяви, звернення, повідомлення.

Рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг не пізніше трьох робочих днів після його прийняття видається або надсилається заявнику. У рішенні про надання соціальних послуг обов`язково зазначаються результати оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах та надавач соціальних послуг. Рішення про відмову у наданні соціальних послуг має бути вмотивованим.

Рішення про відмову у наданні соціальної послуги може бути оскаржено у судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 2671-VІІІ підставою для відмови у наданні соціальних послуг є: відсутність потреби у соціальних послугах за результатами оцінювання потреб особи/сім`ї; ненадання надавачем соціальних послуг тих соціальних послуг, яких потребує особа.

Згідно пункту 19 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг за рахунок бюджетних коштів приймає структурний підрозділ з питань соціального захисту населення уповноважених органів системи надання соціальних послуг, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої статті 11 цього Закону. Рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг надавачами соціальних послуг недержавного сектору приймає відповідний надавач.

Вирішуючи питання про правомірність бездіяльності відповідача щодо неприйняття рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг, необхідно виходити з меж повноважень Департамент соціальної політики ЧМР у сфері надання чи відмову у наданні цих послуг.

Суд зазначає, що у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. У разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Відсутність належним чином оформленого рішення відповідача про надання чи відмову у наданні соціальних послуг свідчить про те, що відповідач не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом, що свідчить про протиправну бездіяльність.

Щодо посилання відповідача на рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 02.12.2021 року № 737, прийнятого на виконання Закону України «Про соціальні послуги» та постанови Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року № 587 «Про організацію надання соціальних послуг», яким було затверджено перелік соціальних послуг, умови та порядок їх надання структурними підрозділами Чернігівського міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Чернігівської міської ради, суд зазначає таке.

Якщо Департамент соціальної політики ЧМР, з урахуванням норм Закону №2671-VIII і Порядку №587, не є уповноваженим органом, який забезпечує надання вказаних соціальних послуг, то останній зобов`язаний був скерувати таке звернення позивача за належністю до уповноваженого органу для подальшого прийняття рішення про надання чи відмову у наданні такої соціальної послуги.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що Департамент відповідно до положень ст. 21 Закону України «Про соціальні послуги» та п.2 та п.3 Переліку соціальних послуг № 1417 приймає рішення про надання або відмову в наданні соціальних послуг і надсилає такі документи територіальному центру разом із заявою громадянина та інформацією з Державного реєстру прав, а територіальний центр, в свою чергу, приймає рішення про необхідність надання соціальних послуг, про що видається відповідний наказ, та укладає з отримувачем соціальної послуги договір про надання таких послуг, суд дійшов висновку, що заяви позивача від 29.07.2022 та від 04.08.2022 із наданням відповіді про відмову у наданні такої послуги були розглянуті відповідачем не повно, не всебічно та без забезпечення перевірки всіх обставин справи, що вказує на невідповідність спірної відповіді суб`єкта владних повноважень критеріям, що наведені у п. п. 3, 5 ч. 2 ст. 2 КАС України.

Статтею 7 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 за №393/96-ВР (надалі по тексту також Закон №393/96-ВР) чітко визначено, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Аналіз приписів Закону №393/96-ВР дає підстави для висновку про те, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, які зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Водночас, якщо питання, порушене в одержаному зверненні, не входить до повноважень відповідного органу, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ним за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Отже, звернення громадян повинен розглядати той орган, до компетенції якого належить вирішення порушених у цих зверненнях питань.

Втім таких дій відповідачем вчинено не було, що свідчить також про допущення Департаментом соціальної політики ЧМР протиправної бездіяльності в порушення статті 7 Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також Конвенція). У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, заява № 38722/02).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно абзацу другого частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4 частини 2 статті 245 КАС України).

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача стосовно не вчинення дії щодо прийняття рішення про надання соціальних послуг або вмотивовану відмову у їх наданні, чи щодо скерування письмового звернення позивача відповідному органу за належністю, до повноважень якого віднесено вирішення питання щодо забезпечення надання соціальних послуг.

За таких обставин, з метою повного захисту прав, свобод, інтересів позивача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог частково шляхом визнання дій Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради щодо не належного розгляду заяви та не прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 про надання соціальних послуг та зобов`язання Департамента соціальної політики Чернігівської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання соціальних послуг, з урахуванням висновків суду.

Щодо вимог про визнання бездіяльності Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради щодо не внесення відомостей до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг та зобов`язання внести відомості про ОСОБА_1 як отримувача соціальних послуг та про ОСОБА_2 як надавача послуг, суд зазначає наступне.

У відповідності ч. 6 ст. 15 Закону України «Про соціальні послуги» № 2671 формування Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг здійснюється шляхом внесення до нього відповідної інформації уповноваженими органами системи надання соціальних послуг та надавачами соціальних послуг (крім фізичних осіб, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності).

Внесення відомостей до Реєстру здійснюється протягом однієї доби з моменту настання відповідної події (надходження звернення/повідомлення про надання соціальних послуг, здійснення оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах, прийняття рішення про надання/відмову у наданні соціальних послуг, надання соціальних послуг, у тому числі тих, що надаються одноразово, екстрено (кризово) тощо).

Так, суд вважає, що питання щодо внесення відомостей до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, є похідним і повинно вирішуватись після вирішення питання про надання соціальних послуг або відмову у їх наданні.

Враховуючи те, що станом на день розгляду справи судом встановлене неналежний розгляд заяви позивача про надання послуг, а також відсутність рішення про надання або відмову у наданні соціальних послуг, тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині будуть порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, як передчасні.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави суду для висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 825/1030/17.

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога щодо компенсації моральної шкоди у сумі 200000 грн є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, крім того позивач не надав суду необхідних, належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, які зазначені у позові щодо відшкодування моральної шкоди.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Також, відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У силу вимог частин шостої, сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

За приписами частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 зазначив, що адвокат не зобов`язаний надавати детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), у випадку, якщо розмір гонорару, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі.

Окрім того, Верховний Суд у постанові звертає увагу на зміст ст. 134 КАС України, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом даної справи було надано суду договір про надання правової допомоги № 111 від 08.08.2022, акт виконаних робіт з розрахунком витраченого часу від 08.08.2022, квитанцію к приходному касовому ордеру №111 від 08.08.2022 на суму 12000,00 грн, ордер на надання правничої (правової) допомоги та копію свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на підтвердження повноважень адвоката Кушнеренка Євгена Юрійовича.

Так, у зв`язку з наданням вказаним адвокатом юридичних послуг позивачу в суді першої інстанції, останній поніс витрати на вказану правову допомогу у розмірі 12000,00 грн.

У свою чергу, Верховний Суд у постанові від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20 вказав, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Отже, зважаючи на вищевикладене, дослідивши матеріали справи, предмет спору, часткового його задоволення, суд дійшов висновку, що вартість витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн, що заявлена до стягнення з відповідача, є завищеною. Вказані витрати не можна вважати такими, що є «неминучими».

Так, суд зазначає, що цей спір не потребував значних затрат часу, а підготовка цієї справи до розгляду у суді не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи для адвоката, зокрема, в частині надання усних консультацій, підготовки та направленні позову до суду, аналіз судової практики.

Таким чином, зважаючи на наявність заперечень відповідача щодо стягнення правничої допомоги, виходячи із конкретних обставин справи, суд вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у розмірі 4000,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 та не прийняття рішення за заявою про надання соціальних послуг.

Зобов`язати Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання соціальних послуг з урахуванням висновків суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач: Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради, вул. Івана Мазепи, 19,м.Чернігів,14017, .

Повний текст рішення виготовлено 24 листопада 2022 року.

Суддя Д.О. Виноградова