Справа № 520/13678/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2022-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Старосєльцева О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2022 р. Справа № 520/13678/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2021, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 05.10.21 по справі № 520/13678/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач, апелянт-1), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (надалі ГУ НП в Харківській області, відповідач, апелянт-2), у якому просив:

1) визнати протиправними дії ГУ НП в Харківській області щодо відмови в призначенні йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності та ступеня втрати працездатності на рівні 40% на підставі захворювання, яке пов`язане з проходженням служби в Національній поліції України;

2) зобов`язати ГУ НП в Харківській області призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу як інваліду ІІІ групи, у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому буде прийнято рішення про виплату, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 97, п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 99 Закону України "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII)., від захворювання, пов`язаного з проходженням служби в Національній поліції України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.10.2021 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії ГУ НП в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності та ступеня втрати працездатності на рівні 40% на підставі захворювання, яке пов`язане з проходженням служби в Національній поліції України в Харківській області.

Зобов`язано ГУ НП в Харківській області повторно розглянути питання про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 97, п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 99 Закону Закон № 580-VIII, від захворювання, пов`язаного з проходженням служби в Національній поліції України.

Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

Не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ГУ НП в Харківській області призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просив скасувати оскаржуване судове рішення у цій частині та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги саме у спосіб, визначений ним у позові.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт - 1 вказав, що судом першої інстанції обрано не правильний спосіб захисту порушеного права позивача, оскільки на його думку належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу, а не зобов`язання повторно розглянути заяву.

Також, не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, ГУ НП в Харківській області подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просила скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні цієї частини позовних вимог.

В обґрунтуванням вимог апеляційної скарги апелянт 2 зазначив, що суд першої інстанції дійшов висновку, який не відповідає п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону № 580-VIII, оскільки позивачу інвалідність встановлена до його фактичного звільнення зі служби в органах національної поліції. З огляду на вказане, відповідач вважає, що позивач не має право на отримання спірної грошової допомоги. Також на підтвердження власної позиції посилався на рішення Конституційного Суду України від 22.04.2020 по справі № 3-р(І)/2020, від 22.10.2020 по справі № 12-р(І)/2020.

ГУ НП в Харківській області не погодилося з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 та подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

ОСОБА_1 також не погодився з доводами апеляційної скарги ГУ НП в Харківській області та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ГУ НП в Харківській області задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

ОСОБА_1 проходив безперервну службу в органах внутрішніх справ (міліції) з 14.08.1995, а з 07.11.2015 продовжив публічну службу у лавах Національної поліції України.

10.02.2020 відповідачем прийнято наказ №104 від 10.02.2020 в частині застосування до заявника дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби у поліції.

18.02.2020 відповідачем прийнято наказ №37 о/с від 18.02.2020 про звільнення заявника за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII (далі - Наказ №37).

Даний наказ позивачем оскаржувався в судовому порядку.

27.05.2020 згідно з актом МСЕК №431 заявнику при первинному огляді була встановлена ІІІ група інвалідності та встановлено 40% втрати професійної працездатності, у зв`язку з захворюванням пов`язаним з проходженням служби в Національній поліції України.

01.06.2020 заявник звернувся з заявою (рапортом) до Управління про виплату одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності.

09.07.2020 листом ГУ НП в Харківській області №2639/119/05/29-2020 заявнику відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги на підставі п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону № 580-VIII у зв`язку із звільненням з поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII, а не через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції (п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII.

20.05.2021 постановою Другого апеляційного адміністративного суду по справі №520/3682/2020 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.07.2020 скасовано.

Прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 до ГУ НП в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано Наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 10.02.2020 № 104 в частині застосування до заявника, старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області, дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби у поліції (п. 1 наказу).

Визнано протиправним та скасовано Наказ ГУ НП в Харківській області 18.02.2020 № 37 о/с в частині звільнення заявника, старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області, за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Київського відділу поліції ГУ НП в Харківській області.

Стягнуто з ГУ НП в Харківській області на користь заявника середній заробітку за час вимушеного прогулу з 19.02.2020 по 20.05.2021 у розмірі 248698,32 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

01.06.2021 наказом ГУ НП в Харківській області № 270 о/с від 01.06.2021 ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області та одночасно звільнено з вказаної посади на підставі свідоцтва про хворобу від 10.03.2020 № 147, виданого медичною (військово-лікарською) комісією ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області» через хворобу за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII.

02.06.2021 заявник повторно звернувся до ГУ НП в Харківській області з заявою (рапортом) про виплату одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності.

13.07.2021 листом ГУ НП в Харківській області №3017/119/05/29-2021 заявнику повідомлено про затвердження висновку про відмову у призначення одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи від захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції.

Не погодившись із правомірністю відмови ОСОБА_1 звернувся до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості в частині протиправності підстави для відмови в призначенні одноразової грошової допомоги позивачеві у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності та ступеня втрати працездатності на рівні 40% на підставі захворювання, яке пов`язане з проходженням служби в Національній поліції України, та обрав інший спосіб захисту прав позивача, ніж той, який просив позивач.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог суд першої інстанції виходи з того, що відповідач не надав належної оцінки наявності або відсутності інших підстав для відмови позивачеві у призначенні відповідної одноразової допомоги, у зв`язку з чим обрав інший спосіб захисту прав позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

07 листопада 2015 року набрав чинності Закон № 580-VIII.

З метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97-101 Закону № 580-VIII, прийнято Порядок № 4, який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Згідно із пунктом 1 Розділу ІІ Порядку № 4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з пунктом 2 розділу II Порядку №4 ОГД у разі загибелі (смерті) поліцейського чи втрати працездатності поліцейського призначається та виплачується у випадках та в розмірах, визначених Законом № 580-VIII, особам, які мають право на її отримання, відповідно до цього Закону.

Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського (пункт 3 Розділу ІІІ Порядку № 4).

Підпунктом 4 пункту 4 розділу 1 Порядку № 4, зі змінами та доповненнями внесеними наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.09.2016 № 916, передбачено, що одноразова грошова допомога призначається у випадку пов`язаному з проходженням служби в поліції, органах внутрішніх справ (пункт 4 частини першої статті 97 Закону) - обставина, яка виникла внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції крім випадків, зазначених у підпунктах 1, 2 цього пункту.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII одноразова грошова допомога є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Таким чином, зазначене положення Закону застосовується виключно за обов`язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):

- інвалідність повинна наступити внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції;

- інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції;

- причиною звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Такий висновок відповідає правовій позиції щодо застосування п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону № 580-VIII, викладеній у постанові від 23.04.2020 у справі №822/999/18, в якій наявне посилання на аналогічну позицію висловлену Верховним Судом у постановах, зокрема, від 19 вересня 2018 року у справі № 373/1188/16-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 296/9456/16-а, від 01 листопада 2018 року у справі № 822/3788/17, 22 січня 2019 року у справі № 2340/2663/18, від 15 квітня 2019 року у справі № 823/1798/18, від 10 жовтня 2019 року у справі №822/1083/18 та від 05 лютого 2020 року у справі №810/836/18.

Судом першої інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачу встановлено інвалідність 27.05.2020, звільнився позивач зі служби за станом здоров`я 01.06.2021, а з заявою про виплату спірної допомоги звернувся 02.06.2021.

Відповідно до ч. 6 ст. 100 Закону № 580-VIII особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, визначеної цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення в них такого права.

Статтею 101 Закону №580-VIII передбачено . що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність, часткова втрата працездатності без визначення інвалідності поліцейського є наслідком:

а) учинення ним діяння, яке є кримінальним або адміністративним правопорушенням;

б) учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, який доведений судом);

г) подання особою свідомо неправдивої інформації про призначення і виплату одноразової грошової допомоги.

Враховуючи те, що позивач звільнився після встановлення йому інвалідності саме за станом здоров`я та звернувся до відповідача у межах строку за отриманням одноразової грошової допомоги, колегія суддів дійшла погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність права у позивача на отримання одноразової грошової допомоги на підставі п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону № 580-VIII, за умови дотримання інших умов, необхідних для її отримання.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання відповідача на рішення Конституційного Суду України від 22.04.2020 по справі № 3-р(І)/2020, від 22.10.2020 по справі № 12-р(І)/2020, оскільки у вказаних рішеннях Конституційний Суд України не розглядав випадків встановлення інвалідності до звільнення зі служби. Вказані рішення розглянуті в аспекті наявності права колишнього поліцейського на отримання відповідної допомоги у випадках встановлення інвалідності у строк більший, ніж півроку, та наявності права колишнього поліцейського на отримання відповідної допомоги у випадках звільнення з органів поліції з підстав, відмінних від «за станом здоров`я».

Крім того, колегія суддів зазначає, що Конституційний Суду України у пункті 2.4 рішення від 22 жовтня 2020 року № 12-р/2020 зазначив, що сферу соціального захисту поліцейських урегульовано розділом ІХ Закону № 580, яким визначаються службовий час і час відпочинку (стаття 91), відпустки та обчислення їх тривалості (статті 92, 93), грошове, медичне, житлове забезпечення (статті 94-96), порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги (статті 97-101), пенсійне забезпечення (стаття 102), навчання дітей (стаття 103), захист прав та законних інтересів працівників поліції (стаття 104). Наведені положення Закону № 580 щодо визначення прав поліцейських, які гарантуються державою у разі встановлення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), що пов`язані з проходженням ним служби та перешкоджають подальшому її проходженню, вказують на наявність комплексу організаційно-юридичних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту цих осіб. Зокрема, зі змісту положень пункту 4 частини першої статті 97 Закону № 580 вбачається, що держава гарантує поліцейському, який визнаний особою з інвалідністю (за певних умов), одноразову грошову допомогу, яка відповідно до абзацу першого частини першої статті 97 Закону №580-VIII є соціальною виплатою. Отримання одноразової грошової допомоги законодавець зумовлює неможливістю подальшого виконання поліцейським своїх обов`язків за станом здоров`я саме як особи, яка перебуває на службі в Національній поліції України.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що особа не повинна нести індивідуальний і надмірний тягар за ситуацію, що склалася внаслідок призначення їй інвалідності через захворювання, котре в подальшому було причиною її звільнення з поліції, раніше за таке звільнення.

Посилання відповідача на відсутність права у ОСОБА_1 на отримання одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням групи інвалідності до дати звільнення з поліції, колегія суддів такими, що не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції оскільки в період встановлення ІІІ групи інвалідності позивач в судовому порядку оскаржував наказ про незаконне звільнення зі служби захищав в судовому порядку.

При цьому, колегії суддів вважає за необхідне зазначити, що сам по собі висновок відповідача про відмову у призначенні позивачеві спірної одноразової грошової допомоги не може порушувати права заявника з огляду на таке.

Як засвідчує зміст пунктів 1-2 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, які визначають механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, оскаржуваний позивачем висновок готується фінансовим підрозділом й містить дані, зокрема, про ідентифікуючу інформацію щодо особи, яка звернулась із заявою про виплату допомоги, відомості про подію, яка зумовила таке звернення, правові підстави для призначення допомоги і розрахунок її розміру тощо.

Рішення ж про призначення виплати ОГД приймається керівником органу поліції або навчального закладу, у якому проходив (проходить) службу поліцейський, у п`ятнадцятиденний строк з дня затвердження висновку, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням заявника із зазначенням підстав такої відмови (пункт 3 вищезазначеного Порядку).

Тобто за своїм характером і правовою природою вищевказаний висновок не є тим рішенням суб`єкта владних повноважень, яким закінчується розгляд питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги. Такий документ виступає у якості джерела інформації, у якому зафіксовано дані та інформацію про заявника, причини і підстави призначення такої допомоги, розрахунок її розміру.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що відмова владного суб`єкта як різновид форми реалізації адміністративного волевиявлення (управлінської функції) може бути втілена як у рішенні владного суб`єкта, так і в дії владного суб`єкта, котра має певну документальну фіксацію. Тому, належним і ефективним способом захисту є як вимога про визнання неправомірної дії владного суб`єкта з приводу відмови, так і вимога про визнання протиправною відмови, оформленої відповідним письмовим документом, зокрема, і листом.

За таких умов, колегія суддів дійшла висновку про правомірність задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дії ГУ НП в Харківській області щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності та ступеня втрати працездатності на рівні 40% на підставі захворювання, яке пов`язане з проходженням служби в Національній поліції України.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання ГУ НП в Харківській області призначити та виплатити ОСОБА_1 , одноразову грошову допомогу як інваліду ІІІ групи, у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому буде прийнято рішення про виплату, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 97, п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 99 Закону України "Про Національну поліцію", від захворювання, пов`язаного з проходженням служби в Національній поліції України в Харківській області, колегія суддів зазначає таке.

Підставами відмови в призначені і виплаті одноразової грошової допомоги, зазначені в пункті 5 Розділі І Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 № 4. згідно з яким закріплено, що ОГД не призначається і не виплачується за наявності підстав, визначених статтею 101 Закону.

Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

Зобов`язання судом відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність усіх визначених законом підстав для відмови у нарахуванні та виплаті такої допомоги.

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх визначених законом підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.

Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити спірну допомогу без перевірки наявності чи відсутності усіх законних підстав для відмови у її призначенні та виплаті, може бути необґрунтованим та призвести до її виплати з порушенням закону.

У контексті обставин спору застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання бажаного виду допомоги.

Проте наведених обставин судами першої та апеляційної інстанції не встановлено. Оцінка правомірності рішення стосувалася лише тих мотивів, які наведені у відповідному листі відповідача та висновку про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги. Однак суд, в межах даної справи, не має повноважень досліджувати чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усі інші умови для отримання бажаної ним допомоги. За таких обставин у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що хоч і повноваження ГУ НП в Харківській області щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги не є дискреційними, проте належним способом захисту, відновлення прав позивача за цих фактичних обставин, необхідно визнати саме зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача.

Такий висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 10.10.2019 по справі № 814/1959/17 та від 28.11.2019 по справі №803/1067/17, яка згідно ч. 4, 5 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень та враховується іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним та ефективним способом захисту прав, свобод та інтересів позивача, в цьому випадку, є зобов`язання ГУ НП в Харківській області повторно розглянути питання про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 97, п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 99 Закону 580-VIII, від захворювання, пов`язаного з проходженням служби в Національній поліції України в Харківській області.

Як наслідок, відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги позивача.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані сторонами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві, апеляційних скаргах та інших процесуальних документах сторін мотивів і підстав, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог.

Щодо інших доводів апелянтів колегія суддів зазначає.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянтів, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 5 жовтня 2021 року по справі № 520/13678/21 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк