Справа № 280/24/20
Суддя: Дашутін І.В.
Дата ухвалення: 2022-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 280/24/20

адміністративне провадження № К/990/7111/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Дашутіна І.В.,

суддів: Желтобрюх І.Л., Яковенка М.М.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний завод гідравлічних машин» на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2022 року у складі колегії суддів: Божко Л.А., Суховарова А.В., Лукманової О.М. у справі № 280/24/20 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний завод гідравлічних машин» до Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Південний завод гідравлічних машин» (далі - позивач, ТОВ «ПЗГМ») звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Запорізькій області), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 26.06.2019 № .

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13.10.2020 адміністративний позов задоволено частково.

Головне управління ДПС у Запорізькій області не погодилось із рішенням суду першої інстанції та подало на нього апеляційну скаргу.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.01.2022 скасовано рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.10.2020.

Провадження у справі закрито.

Роз`яснено позивачеві, що спір належить розглядати за правилами господарського судочинства, та направлено матеріали справи до Господарського суду Запорізької області для розгляду спору по суті в межах справи про банкрутство ТОВ «ПЗГМ».

Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у зв`язку з відкриттям провадження у справі про банкрутство щодо позивача підвідомчість спору слід визначати із застосуванням положень статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, якими розгляд усіх майнових спорів боржника віднесено до юрисдикції господарського суду в межах відповідної справи про банкрутство.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:

Головне управління Державної податкової служби у Запорізькій області прийняло податкове повідомлення-рішення від 26.09.2019 № , яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Південний завод гідравлічних машин» збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на суму 6619552,00 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом, під час розгляду якого судом першої інстанції прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Під час перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку відповідач подав клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки ухвалою Господарського суду Запорізької області від 29.12.2020 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ «ПЗГМ» та постановою цього ж суду від 16.03.2021 у справі № 908/3190/20 ТОВ «ПЗГМ» визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру.

Так, суд апеляційної інстанції, встановивши зазначені обставини, закрив провадження у справі, роз`яснивши про належність спору до юрисдикції господарського суду в межах зазначеної справи про банкрутство.

На підтвердження своїх висновків суд апеляційної інстанції посилається, зокрема, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19, у якій сформовано висновок щодо підвідомчості господарським судам спорів щодо оскарження податкових повідомлень-рішень платником податку, щодо якого здійснюється процедура банкрутства.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

Не погодившись з ухвалою суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі, ТОВ «ПЗГМ» звернулося з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду про закриття провадження у справі та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, позивач зазначає, що апеляційний суд безпідставно не врахував при вирішенні питання про закриття провадження у справі те, що провадження у справі про банкрутство було відкрито вже після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Крім того, позивач зауважує, що апеляційну скаргу не було обґрунтовано порушенням судом першої інстанції правил визначення підвідомчості спору, а тому закриваючи провадження у справі, апеляційний суд вийшов за межі доводів та вимог апеляційної скарги.

Також, ТОВ «ПЗГМ» звертає увагу, що за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції може ухвалити судове рішення виключно у формі постанови, тоді як у цьому випадку питання про закриття провадження у справі вирішено ухвалою.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначає, що судом апеляційної інстанції вірно застосовано норми матеріального права без порушень норм процесуального права, а також із урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:

Судова процедура, яка регламентує правовідносини, що виникають внаслідок нездатності боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити вимоги кредиторів, визначена Кодексом України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), який введений в дію з 21.04.2019.

Статтею 7 цього Кодексу визначено порядок розгляду справ, стороною в яких є боржник.

Відповідно до частини першої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до частини другої статті 7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи.

Аналіз змісту зазначених положень свідчить, що при відкритті провадження у справі про банкрутство у ній мають бути сконцентровані усі майнові та ряд немайнових вимог до боржника. Тобто такі справи мають розглядатися в межах однієї судової процедури (судового провадження) за правилами господарського судочинства.

За цих обставин, в силу абзацу четвертого частини другої статті 7 КУзПБ, у межах справи про банкрутство допускається й розгляд публічно-правових спорів за участю суб`єктів владних повноважень, у зв`язку з чим можна зробити висновок, що провадження у справі про банкрутство вимагає поєднання в одній процедурі як цивільних (господарських), так і адміністративних правовідносин щодо майна боржника.

Спір, який виникає між сторонами у справі щодо оскарження податкового повідомлення-рішення, за своєю правовою природою є майновим, оскільки таким рішенням позивачу визначається грошове зобов`язання зі сплати податку, а отже за наслідком розгляду спору у податкового органу може виникнути право на стягнення з позивача певної грошової суми.

Отже, вимога особи, щодо якої порушено справу про банкрутство, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення підлягає розгляду в межах провадження у справі про банкрутство за правилами господарського судочинства з особливостями, визначеними Кодексом України з процедур банкрутства.

Такий правовий висновок з питань юрисдикції спорів щодо оскарження податкового повідомлення-рішення платником податку, стосовно якого відкрито справу про банкрутство, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 905/2030/19, який й був застосований апеляційним судом при ухваленні судового рішення про закриття провадження у справі та передачу справу до господарського суду.

Водночас Суд уважає, що висновки зазначеної вище постанови Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності передачі справи до господарського суду нерелевантні обставинам цієї справи з огляду на таке.

Так, Велика Палата Верховного Суду, формуючи правовий висновок у справі № 905/2030/19, посилалась на те, що спір у зазначеній справі виник щодо податкового повідомлення-рішення, прийнятого у лютому 2020 року. Разом з тим у листопаді 2019 року щодо позивача у зазначеній справі відкрито провадження у справі про банкрутство.

Тобто позовні вимоги у зазначеній справі заявлено вже після відкриття провадження у справі про банкрутство відносно позивача.

Натомість, спірне податкове повідомлення-рішення у справі, що розглядається зараз, прийнято у червні 2019 року; позивач звернувся до суду з цим позовом у грудні 2019 року, а суд першої інстанції розглянув спір у жовтні 2020 року, тоді як провадження у справі про банкрутство відносно позивача відкрито вже після розгляду справи судом першої інстанції - у грудні 2020 року.

Зазначені обставини свідчать про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.09.2021 у справі № 905/2030/19.

Таким чином, для правильного вирішення правової проблеми у цій справі необхідно визначити, чи виникають підстави для застосування статті 7 КУзПБ під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції за умови, якщо рішення суду першої інстанції було прийнято до відкриття провадження у справі про банкрутство.

Частина третя статті 7 КУзПБ передбачає, що матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

За змістом частини першої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, якими закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюються іменем України.

Отже, закінченням розгляду справи, у розумінні цієї норми права, може вважатись вирішення спору по суті судом першої інстанції.

Зважаючи на зміст зазначених норм, для правильного тлумачення та застосування норми необхідно розуміти, що властивістю будь-якого юридичного процесу, в тому числі проходження справи в адміністративному суді, є стадійність, тобто структурно обумовлена послідовність процесуальних дій.

Зокрема, розрізняють наступні стадії адміністративного судочинства: відкриття провадження в адміністративній справі, судовий розгляд та ухвалення судового рішення, перегляд судового рішення судами вищих інстанцій, виконання судового рішення.

Відповідно, у логічно-смисловому зв`язку із загальними принципами процесуального права, вживане у частині третій статті 7 КУзПБ словосполучення «провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство» необхідно розуміти як справу, провадження по якій відкрито, але розгляд справи ще не закінчено, тобто рішення суду не ухвалено.

У цьому випадку, розгляд адміністративної справи закінчено судом першої інстанції до відкриття провадження у справі про банкрутство щодо позивача, а тому відсутні підстави для застосування положень статті 7 КУзПБ на стадії апеляційного розгляду у випадку, якщо станом на день ухвалення рішення місцевим судом справу про банкрутство не було відкрито.

Суд звертає увагу, що застосовуючи принцип концентрації у справі про банкрутство усіх майнових спорів за участю боржника, законодавець переслідував мету підвищення ефективності захисту прав кредиторів та боржника шляхом централізованого та більш швидкого вирішення спорів.

Проте закриття провадження у такій справі вже на стадії апеляційного розгляду за відсутності порушень норм статті 7 КУзПБ судом першої інстанції (у разі ухвалення рішення по суті після відкриття провадження про банкрутство) повністю нівелює зазначену вище мету, оскільки у такому разі розгляд справи місцевим господарським судом розпочнеться спочатку, що аж ніяк не призведе до швидкого та ефективного захисту прав боржника та кредиторів.

Суд звертає увагу, що у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) проблема спорів щодо підсудності (юрисдикції) розглядається через декілька правових категорій, які мають враховуватися судом у кожному конкретному випадку, а саме «принцип правової впевненості», «легітимні сподівання» та «правовий пуризм».

Так, у рішенні у справі "Сутяжник проти Росії" ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки. У цій справі рішення арбітражного суду, яке набрало законної сили, було скасовано в порядку нагляду з припиненням провадження у справі суто з підстави того, що спір не підлягав розгляду арбітражними судами, хоча у подальшому вимоги заявника були задоволені судом загальної юрисдикції. Ухвалюючи рішення, ЄСПЛ виходив з того, що, хоча як принцип, правила юрисдикції повинні дотримуватися, однак, ураховуючи обставини даної справи, була відсутня соціальна потреба, яка б виправдовувала відступлення від принципу правової визначеності.

Таким чином, "правовий пуризм" на відміну від обставин "істотного та непереборного характеру" завжди призводить до порушення принципу правової визначеності. "Правовий пуризм" - невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд; "правовий пуризм" може носити як добровільний характер й проявлятися в діяльності окремих посадових осіб, так і бути вимушеним через санкціонування державою, яка обмежує реалізацію дискреційних повноважень суб`єктів правозастосування, не допускаючи відступ від правових приписів.

На думку колегії суддів, зазначений підхід підлягає застосуванню і стосовно оцінки висновків суду апеляційної інстанції при вирішенні питання щодо закриття провадження.

Отже, Суд дійшов висновків про помилковість висновків апеляційного суду про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі, оскільки розгляд справи судом першої інстанції закінчено до відкриття провадження про банкрутство стосовно позивача, а тому апеляційний суд мав розглянути апеляційну скаргу по суті.

Відповідно до частини першої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

З огляду на наведене, касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний завод гідравлічних машин» підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний завод гідравлічних машин» задовольнити частково.

Ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2022 року у справі № 280/24/201 скасувати, а справу направити до Третього апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач І.В. Дашутін

Судді І.Л. Желтобрюх

М.М. Яковенко