Справа № 260/6880/21
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2022-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2022 рокум. Ужгород№ 260/6880/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.,

при секретарі Пшевлоцька К.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 - не з`явився,

відповідача: Військова частина НОМЕР_1 , представник - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошується вступна та резолютивна частини Рішення. Повний текст Рішення виготовлено та підписано 25 листопада 2022 року.

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , яким просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо несвоєчасної виплати належної мені при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2020 року, як батьку, який виховує дитину без матері, та батьку, який виховує дитину з інвалідністю;

- стягнути з військової частини НОМЕР_2 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні мене з військової служби, а саме не виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2020 року, як батьку, який виховує дитину без матері, та батьку, який виховує дитину з інвалідністю, за період з 09 квітня 2020 року до 13 жовтня 2021 року, згідно з розрахунком відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, у сумі 387467,20 грн.;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 33000,00 грн. моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 09 квітня 2020 року на підставі наказу командира військової частини позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_1 .

Станом на дату звільнення позивача повний розрахунок проведено не було, зокрема, не була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2020 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю.

На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.05.2021 року по справі №260/115/21 на рахунок позивача відповідачем 13.10.2021 р. була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2020 року, як батьку, який виховує дитину без матері, та батьку, який виховує дитину з інвалідністю у розмірі 11754,34 грн

З огляду на зазначене позивач вважає, що до відповідача належить застосувати відповідальність, передбачену ст.117 Кодексу законів про працю України.

Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Представник відповідача вважає, що вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 К3пП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 К3пП України, і що таке зменшення має залежати від розміру загальної виплати та недоплаченої суми.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення морально шкоди, представник відповідача зазначає, що в матеріалах справи відсутні достатні докази щодо існування причинного зв`язку між діями відповідача та моральними стражданнями позивача, відтак підстав для стягнення такої немає.

Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.205 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Згідно ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи вказане, суд вважає, що вжито всіх заходів для належного повідомлення сторін та не вбачає причин для відкладення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що Наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 10.03.2020 №78 позивача звільнено з військової служби в запас, за станом здоров`я на підставі висновку військово - лікарської комісії про непридатність до військової служби.

24 березня 2020 року, а саме до моменту виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , позивач звернувся з рапортом вх.№2111 до відповідача про виплату належних при звільненні з військової служби коштів, в тому числі грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 та 2020 рік, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю. До вказаного рапорту, було надано копії документів, що підтверджують сімейний стан та стан дитини.

28 липня 2020 року Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/2228/20 було зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю.

26 травня 2021 року рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/115/21, адміністративний позов позивача до Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за дні невикористаних додаткових відпусток, як батьку, який виховує дитину без матері і як батьку який виховує дитину з інвалідністю в період 2020 року;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за дні невикористаних додаткових відпусток, як батьку, який виховує дитину без матері і як батьку, який виховує дитину з інвалідністю в період 2020 року;

- стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

20 вересня 2021 року Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року у справі №260/115/21 було скасовано, в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , моральної шкоди в розмірі 10000 грн. та в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

В решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року у справі №260/115/21 залишено без змін.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2021 року у справі №260/115/21, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2020 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю, Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено позивачу 13.10.2021 року в розмірі 11754,34 грн.
Отже, повний розрахунок з позивачем проведено лише 13.10.2021 року, що підтверджується та не оспорюється сторонами.
Позивач вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до Кодексу законів про працю України, звернувся до суду.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закону №2011-ХІІ).

Згідно з ч.2 ст.24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-ХІІ від 25.03.1992р., закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, через що до спірних правовідносин необхідно застосувати аналогію закону, зокрема, норми ст.ст.116, 117 КЗпП України, які передбачають відповідальність роботодавців за затримку розрахунку при звільненні.

У постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.
Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Зі змісту роз`яснень, наведених у пункті 20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили у справі №260/115/21, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Суд вважає правильним вирахувати суму середнього заробітку відповідно до пункту 2 Порядку №100, де середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку №100).

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 за № 143/53/126/1 від 31.03.2021 розмір грошового забезпечення позивача за лютий 2020 року становить 21058,83 грн. та за березень 2020 року становить 21058,83 грн., тому середньоденне грошове забезпечення становить 701,96 грн. (42117,66/60=701,96)

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації, а саме 09.04.2020 року по день фактичного розрахунку 13.10.2021 року, становить 552 дні.

Для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2020 по 13.10.2021 року необхідно застосовувати показник 701,96 грн.

Математична розрахункова сума за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2020 по 13.10.2021 року становить 387481,92 грн. (701,96*552=387481,92)

Між тим, в порівнянні із визначеною сумою виплаченої грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2020 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю, що становить 11754,34 грн. та математична розрахункова сума у розмірі 387481,92 грн. не може вважатися співмірною, оскільки така більше ніж в 30 разів перевищує суму виплаченої за рішенням суду компенсації.

Суд звертає увагу на те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справа № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі № 580/2427/19.
Встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений в Постанові від 30.10.2019 року.
За встановлених обставин цієї справи, суд вважає, що при вирішенні цього питання необхідно врахувати такі обставини, як розмір виплаченої суми, істотність цієї виплати порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, принцип співмірності з врахуванням розміру заборгованості.

Зокрема, істотність частки складових виплати за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2020 року, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 11754 грн. 34 коп. (сума компенсації) / 387481,92 (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) x 100 = 3,03 % (розмір частки)

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 3,03 %, становить: 701 грн. 96 коп. (середня заробітна плата позивача за один день) х3,03% = 21,26грн. і відповідно за 552 днів затримки розрахунку середній заробіток за цей час затримки розрахунку складає 11735,52 грн. (21,26 грн. х 552).

Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. Про практику застосування судами законодавства про оплату праці задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Суд звертає увагу, що вищенаведена правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України Про судоустрій і статус суддів враховується судом під час вирішення наведеного спору.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року у справі №260/115/21, Постанову Верховного Суду у справі №806/2473/18 від 30.10.2019 року та висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в Постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц суд дійшов висновку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09.04.2020 по день фактичного розрахунку 13.10.2021 в розмірі 11735,52 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 33000,00грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 33000,00 грн. з відповідача, позивач покликався на завдання діями відповідача моральної шкоди, яка полягала у погіршенні здоров`я, внаслідок оскаржуваних дій, в результаті чого змушений був звертатися за медичною допомогою.

Суд зазначає, що позивач не обґрунтував розмір моральної шкоди в сумі 33000,00 грн., її розрахунок, також не подав достатніх і обґрунтованих доказів, які б давали можливість визначити розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу. Крім того, у суду відсутні достатні докази щодо існування причинного зв`язку між діями відповідача та моральними стражданнями позивача, відтак в цій частині позовна заява не підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст. 2, 73-78, 90, 94, 241, 242-246, 255, 257, 262, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2020р. по день фактичного розрахунку - 13.10.2021р. у розмірі 11735,52 грн. (одинадцять тисяч сімсот тридцять п`ять гривень п`ятдесят дві копійки)

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк