Справа № 520/8771/22
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2022-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

25 листопада 2022 року № 520/8771/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мельникова Р.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.10.2021 р. № 55;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , який мешкає за адресою АДРЕСА_1 , про підтвердження періодів роботи, що дають право на призначення пенсії.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що рішення комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.10.2021 р. № 55 є протиправним та таким, що порушує права позивача. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 20.10.2022 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору по адміністративній справі № 520/8771/22.

Ухвалою суду від 20.10.2022 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в зазначеній справі.

Ухвалу суду від 19.10.2022 року та адміністративний позов було направлено на адресу відповідача у відповідності до норм діючого законодавства та доставлено до електронного кабінету відповідача, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, проте відповідач правом подання до суду відзиву на позов, заяви про визнання позову або заяви про продовження строку на подання відзиву на позов до суду не скористався.

Відповідно до ч.2 ст.175 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відтак, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно із положеннями п.2 ч.1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Отже, враховуючи вищевикладене, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення пенсійного віку звернувся для оформлення пенсії за віком до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківської області.

Листом Лозівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 17.01.2019 р. № 663/02-02-51 позивача було повідомлено, що згідно наданих ним документів, страховий стаж для призначення пенсії складає 12 років 05 місяців 22 дні, що не відповідає нормам ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (із змінами) особи мають право па призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Одночасно повідомлено, що до страхового стажу не були враховані періоди роботи: з 27.01.1977 р. по 15.03.1979 р. в Комбінаті «Харківпромбуд» ПМК-І треста «Промстрой-2» у зв`язку з відсутністю наказів у довідці № 87 від 19.03.1979 p.; з 11.06.1973 р. по 19.09.1974 р. згідно довідки Державного унітарного підприємства «Севастопольський морський завод ім. С.Орджонікідзе» Російської Федерації, оскільки відповідно зі статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 р. №1207-VIІ передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, а виданий ними будь-який акт (рішення, документ) є недійсним і не створює правових наслідків. Крім того, позивачу було запропоновано надати деякі архівні довідки на підтвердження його грошового стажу в зв`язку з пошкодженням трудової книжки, а саме шляхом залиття.

Позивачем у позовній заяві вказано, що ним були надані документи, а саме: архівну довідку від 07.10.2021 р. № 189/657, відповідно до якої він працював на Державному підприємстві «Лозівський ковальсько-механічний завод» з 03.06.1985 р. по 10.04.1986 р. ковалем-штампувальником 2 розряду; архівну довідку від 27.06.2018 року № 012-250, відповідно до якої позивач працював столярем І розряду в Державному унітарному підприємстві «Севастопольський морський завод ім. С.Орджонікідзе» з 11.06.1973 року по 18.09.1974 рік; довідку від 19.03.1979 р., відповідно до якої позивач працював каменярем з 27.01.1977 р. по 15.03.1979 р. в комбінаті «Харківпромбуд» ПМК-1 треста «Промстрой-2»; довідку від 27.04.1985 року про те, що позивач перебував в місцях обмеження волі з 1976 року по 1979 рік та з 27.10.1982 року по 27.04.1985 р.; довідки за період роботи 19.10.2021 р. з зазначенням відрахувань на аліменти; з 27.01.1977 року позивача було направлено в Комбінат «Харківпромбуд» ПМК-1 треста «Промстрой-2», де позивач приймав участь у відстроюванні заводу ФТІНТ АН УССP м. Києва.

Також, позивачем у позовній заяві вказано, що періоди страхового стажу з 02.07.1981 р. по 31.08.1981 р. та з 03.06.1985 р. по 10.04.1986 р. зазначені в його трудовій книжці від 1979 р.

Матеріали справи свідчать на користь того, що рішенням про відмову у призначені пенсії від 06.10.2021 р. позивачу відмовлено в призначенні пенсії, оскільки до страхового стажу не зараховані періоди з 02.07.1981 року по 31.08.1981 p., оскільки різниця між датою звільнення та датою наказу про звільнення складає більше 1 місяця, з 03.06.1985 по 10.04.1986, оскільки запис про прийом на роботу не читабельний, з 11.06.1973 по 18.09.1974, оскільки довідка видана на непідконтрольній території України, 1976-1977 роки, оскільки в довідці відсутня дата наказу, 1977-1979 роки, оскільки в довідці відсутній номер та дата наказу, з 27.10.1982 по 27.04.1985 (довідка № 022290) робота в`язнів зараховується при умові сплати страхових внесків.

При цьому, зі змісту спірного рішення вбачається, що страховий стаж особи складає 10 років 02 місяці 06 днів.

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд зазначає, що відповідно до положень статті 46 Конституції України передбачено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Частиною 1 ст. 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Згідно з абз.1 ч.2 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

З аналізу вищевикладеного слід дійти висновку, що страховий стаж за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку обраховується на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Суд зазначає, що система персоніфікованого обліку була запроваджена в Україні відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №794 від 04.06.1998 р. «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування».

Під час судового розгляду справи зі змісту позовної заяви та оскаржуваного у даній справі рішення вбачається, що відповідачем було не зараховано періоди роботи з 11.06.1973 року по 18.09.1974 року з огляду на те, що довідка видана на непідконтрольній території України, а також період з 27.10.1982 року по 27.04.1983 року з огляду на обставини того, що робота в`язнів зараховується при умові сплати страхових внесків.

Надаючи оцінку вказаному, суд зазначає, що відповідно до положень ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків; військова служба.

Згідно зі ст.62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом під час розгляду справи, позивач з метою уточнення відомостей наявних у трудовій книжці відомостей надав також до відповідача архівну довідку від 27.06.2018 року № 012-250, відповідно до якої позивач працював столярем І розряду в Державному унітарному підприємстві «Севастопольський морський завод ім. С.Орджонікідзе» з 11.06.1973 року по 18.09.1974 рік.

Судом зі змісту оскаржуваного у даній справі рішення відповідача від 06.10.2021 року №55 встановлено, що в якості підстав для його прийняття відповідачем, зокрема, вказано на обставини того, що перерахунок пенсії згідно наданої довідки провести неможливо, так як така видана на території, яка не контролюється українською владою.

Надаючи оцінку зазначеним доводам відповідача, суд зазначає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, оскільки вказана обставина (захоплення незаконними озброєними формуваннями території, на якій розташоване підприємство) не може слугувати підставою порушення прав громадян України на пенсійне забезпечення, що відповідає правозастосовній практиці в частині застосування так званих "намібійських винятків" Міжнародного суду ООН.

У 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на непідконтрольній українській владі території, не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Зазначена позиція суду відповідає висновками Верховного Суду, викладеним у постановах від 24.07.2019 року по справі №423/1324/17, від 28 серпня 2018 року по справі № 175/4336/16-а, від 25 вересня 2018 року по справі №242/65/17.

Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача врахувати до страхового стажу позивача період роботи останнього з 11.06.1973 року по 18.09.1974 рік.

Стосовно періоду роботи позивача з 27.10.1982 по 27.04.1985 та доводів представника відповідача у спірному рішенні щодо того, що робота в`язнів зараховується при умові сплати страхових внесків суд зазначає наступне.

Згідно із п.«а» ч. 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується, крім іншого: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Аналогічні приписи щодо сплати страхових внесків були визначені п.124 Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 № 590, яке діяло під час відбування позивачем покарання, яким встановлено, що в заробіток для нарахування пенсії включаються усі види заробітної плати, на які відповідно до діючих правил нараховуються страхові внески. У разі, коли страхові внески нараховуються на умовні суми заробітку, в середній заробіток для нарахування пенсії включаються ці умовні суми.

В той же час, положеннями ст.50 Виправно-трудового кодексу України, прийнятого Верховною Радою УРСР 23 грудня 1970, який діяв на час відбування позивачем кримінального покарання позивачем, та зупинив свою дію з 1 січня 2004 року, передбачено, що час роботи засуджених у період відбування ними покарання у вигляді позбавлення волі до трудового стажу не зараховується.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.122 Кримінально-виконавчого кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, особи, яким до відбування покарання призначена пенсія, підлягають державному пенсійному забезпеченню на загальних підставах. Час роботи засуджених у період відбування ними покарання у виді позбавлення волі зараховується у стаж роботи для призначення трудової пенсії.

Згідно приписів абз. 5 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Положеннями абз.21 ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що у разі подання застрахованою особою для обчислення розміру пенсії даних про заробітну плату (дохід) за період до 1 січня 1992 року при визначенні коефіцієнта заробітної плати (доходу) середня заробітна плата за рік (квартал) у відповідному періоді вважається щомісячною середньою заробітною платою (доходом) в Україні, з якої сплачено страхові внески, відповідного року (кварталу).

Відповідно до п. 2 ст. 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що достатньою та необхідною правовою підставою для зарахування до страхового стажу особи, який враховується при призначенні їй пенсії, періоду відбування покарання у відповідному закладі обмеження чи позбавлення волі є наявність сукупності двох умов: 1) підтвердження трудового стажу особи відповідною довідкою; 2) сплата страхових внесків протягом такого періоду.

Згідно з відомостями довідки № 022290 від 27.04.1985 року УОЕ-312/87 позивач відбував покарання у місцях позбавлення волі з 27.10.1982 року по 27.04.1985 року. Однак, відомостей стосовно сплати щодо позивача страхових внесків зазначена довідка не містить.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до приписів ст. ст. 106 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Відтак, фактично внаслідок невиконання роботодавцем позивача обов`язку по сплаті страхових внесків позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Водночас, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, відсутність сплати підприємством страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 березня 2019 року (справа №688/947/17), від 30 вересня 2019 року (справа №316/1392/16-а).

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача врахувати до страхового стажу позивача період відбування покарання останнього з 27.10.1982 року по 27.04.1985 року.

Стосовно доводів представника відповідача щодо періодів роботи позивача з 02.07.1981 року по 31.08.1981 p., оскільки різниця між датою звільнення та датою наказу про звільнення складає більше 1 місяця, з 03.06.1985 по 10.04.1986, оскільки запис про прийом на роботу не читабельний, 1976-1977 роки, оскільки в довідці відсутня дата наказу, 1977-1979 роки, оскільки в довідці відсутній номер та дата наказу, суд зазначає, що останні фактично пов`язані із допущеними роботодавцем порушеннями заповнення первинних документів бухгалтерського обліку.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З огляду на зазначене слід дійти висновку, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Верхового Суду, викладеними у постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17.

Відтак, суд вважає зазначені доводи представника відповідача необґрунтованими та недоведеними.

Враховуючи обставини того, що зазначені доводи було покладено в основу прийнятого рішення від 06.10.2021 р. № 55 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , то суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним останнього та скасування.

Водночас, з огляду на встановлення під час розгляду даної справи обставин прийняття відповідачем протиправного рішення, яким було порушено права позивача, та враховуючи обставини того, що при розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідачем в цілому не було надано належної оцінки поданим документів, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням надання уточнюючих довідок та враховуючи висновки суду у даній справі.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 257-263, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.10.2021 р. № 55.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , який мешкає за адресою АДРЕСА_1 ) про призначення пенсії за віком з урахуванням наданих уточнюючих довідком та враховуючи висновки суду у даній справі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мельников Р.В.