Справа № 240/7965/21
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2022-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2022 року м. Житомир справа № 240/7965/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом Апарату Верховної Ради України (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати їй 12 грудня 2012 року при звільненні грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити на її користь грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.03.2011 по 12.12.2012 у розмірі 8355,63 гривень;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за весь час затримки з 13.12.2012 по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки за період з 30.12.2019 по 29.10.2020 у розмірі 305862,70 гривень.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що в період з 01.03.2011 по 12.12.2012 вона працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VI скликання ОСОБА_2 на постійній основі за строковим трудовим договором, з поширенням на неї в цей період дії Закону України "Про державну службу". У зв`язку з припиненням повноважень Верховної Ради України VI скликання її, на підставі відповідного розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України від 17.03.2011 №1346, було звільнено з 12.12.2012 із вказаної посади. Разом з тим, в порушення вимог чинного законодавства при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата їй не було виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку, з підстав недостатньої економії фонду оплати праці працівників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 для здійснення такої виплати. Однак, позивач вказує, що вона була прийнята та звільнена з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, що свідчить про її перебування в трудових відносинах саме із відповідачем, а не з народним депутатом України Рудченком М.М., та відповідно й про обов`язок здійснення виплати спірної компенсації саме відповідачем. Також позивач наголошує, що відсутність бюджетного асигнування на оплату праці не звільняє відповідача від виплати гарантованої законом компенсації при звільненні.

Крім того, в обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що в період з 08.12.2014 по 29.08.2019 вона працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIІІ скликання ОСОБА_3 на постійній основі за строковим трудовим договором. У зв`язку з достроковим припиненням повноважень Верховної Ради України VІI скликання її, на підставі відповідного розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України від 27.08.2019 №1305-к, було звільнено з 29.08.2019 із вказаної посади. Однак, в день її звільнення відповідач не провів з нею остаточного розрахунку при звільненні, а саме не виплатив їй грошову компенсацію за невикористану за період роботи з 08.12.2014 по 29.08.2019 щорічну основну відпустку. Вказує, що вищезазначена компенсація була виплачена їй на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 у справі №240/471/20 лише 30 жовтня 2020 року. У зв`язку з цим позивач вважає, що вона має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки з нею повного розрахунку при звільненні, тобто за період з 30.08.2019 по 29.10.2020.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/7965/21 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Апарат Верховної Ради України подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти заявлених позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначив, що ніколи не був роботодавцем для позивача, трудовий договір між Апаратом Верховної Ради України та ОСОБА_1 не укладався, її було призначено на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 за його поданням та на строк його повноважень, а отже за строковим трудовим договором саме з народним депутатом. Крім того відповідач вказав, що правовий статус, умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічників-консультанта народного депутата України визначені статтею 34 Закону України "Про статус народного депутата" та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 за № 379/95-ВР, які є спеціальними законодавчими актами для цієї категорії публічних службовців. Вказані нормативно-правові акти передбачають, що розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який і несе відповідальність за правомірність своїх рішень. Всі виплати, які виникають з трудових відносин помічника-консультанта і народного депутата України, у якого він працює, у тому числі й грошова компенсація за невикористану відпустку, здійснюються Апаратом Верховної Ради України виключно а поданням народного депутата України із загального фонду оплати праці помічників-консультантів конкретного народного депутата України, у якого працює помічник-консультант. Апаратом виконується лише технічна та документальна робота щодо нарахування та виплати коштів в межах сум визначених народним депутатом. Так, розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 12.12.2012 №5205 помічників-консультантів народних депутатів України, повноваження яких було припинено, в тому числі й ОСОБА_1 , було увільнено із займаних посад 12.12.2012 у зв`язку із закінченням строку трудового договору та доручено провести їм виплату компенсації за невикористані основні та додаткові відпустки в межах наявної економії фонду оплати праці народного депутата України. Однак, у зв`язку із повним використанням та розподіленням фонду оплати праці народного депутата України ОСОБА_2 , виплатити позивачу компенсацію за невикористані 53,5 основні дні щорічної відпустки не вбачалось можливим. Відповідач наголошує на тому, що здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями. Відповідно Апарат Верховної Ради України не має право брати на себе фінансові зобов`язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України, які не передбачені в кошторисі витрат на відповідний рік. Також відповідач стверджував про безпідставність позовних вимог про виплату середнього заробітку та просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову у повному обсязі.

Від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до норм ст.ст. 257, 262 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 17 березня 2011 року №1346 ОСОБА_1 з 01 березня 2011 року було зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України "Про державну службу". Крім того, вказаним розпорядженням позивачу був присвоєний сьомий ранг державного службовця.

Згідно розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 12.12.2021 №5205 "Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України VІ скликання" помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 - ОСОБА_1 було увільнено із займаної посади 12 грудня 2021 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України). Крім того, вказаним розпорядженням було передбачено провести позивачу виплату компенсації за невикористану основну відпустку тривалістю 53,5 календарних днів в межах наявної економії фонду оплати праці народного депутата України.

У зв`язку з тим, що вищезазначена грошова компенсація за невикористану нею за період роботи з 01.03.2011 по 12.12.2012 відпустку їй виплачена не була, позивач звернулась до Апарату Верховної Ради України із відповідною заявою від 16.03.2021 (реєстраційний №101154/446966).

Листом від 12.04.2021 №15/26-2021/124135 Апарат Верховної Ради України повідомив позивача про неможливість здійснення виплати їй компенсації за невикористану основну щорічну відпустку, зазначивши при цьому, що всі виплати помічникам-консультантам здійснюється тільки у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів. На момент звільнення (станом на 12.12.2012) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 було недостатньо для здійснення виплати компенсації за невикористану відпустку.

Вважаючи бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати їй 12 грудня 2012 року при звільненні грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки протиправною, а свої права порушеними, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За змістом частини першої статті 34 Закону України від 17.11.1992 №2790-XII "Про статус народного депутата" (далі - Закон №2790-XII, у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 34 Закону №2790-XII помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

На чотирьох помічників-консультантів народного депутата поширюється дія Закону України "Про державну службу", їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, але не є державними службовцями, також можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 01.03.2011 по 12.12.2012 ОСОБА_1 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 та мала сьомий ранг державного службовця. У вказаний період на неї поширювалась дія Закону України "Про державну службу". Крім того, згідно з частиною 3 статті 34 Закону №2790-XII у вказаний період роботи помічником-консультантом народного депутата України вона була прикріплена для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. Вказані обставини також підтверджуються довідкою Управління справами Апарату Верховної Ради України від 07.04.2021 №9-1-15/395, з якої вбачається, що в період з 01.03.2011 по 12.12.2012 ОСОБА_1 працювала в Управлінні справами Апарату Верховної Ради України та займала посаду помічника-консультанта народного депутата України.

Частинами першою та сьомою статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР (далі - Положення, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що відповідно до частини першої статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" народний депутат України може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються Законом України "Про статус народного депутата України", іншими законами та прийнятим відповідно до них цим Положенням.

Помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Відповідно до статей 3.1, 3.2 Положення персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України.

Згідно зі статтею 4.1 Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно:

1) визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах;

2) здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату;

3) надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

За правилами статті 4.1 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України "Про відпустки".

Відпустка помічникам-консультантам народного депутата України надається, як правило, у період відпустки народного депутата України.

Помічник-консультант народного депутата України на початку кожного календарного року попередньо погоджує з народним депутатом України дату своєї основної та додаткової відпусток, про що повідомляє Керівника Апарату Верховної Ради України або керівника виконавчого комітету відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до яких він прикріплений за заявою народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування, чи керівника державного підприємства, установи, організації, у штаті яких він перебуває.

Відпустка помічнику-консультанту народного депутата України надається на підставі його письмової заяви, погодженої з народним депутатом України, за розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України, керівника виконавчого комітету (апарату) відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до якого прикріплений помічник-консультант народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування, чи керівника державного підприємства, установи, організації, у штаті яких він перебуває.

Вказаними нормами гарантовано надання помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надання щорічної основної оплачуваної відпустки. Також вказаними нормами закріплено порядок та умови надання щорічної основної оплачуваної відпустки.

Поряд з цим, норми Положення не передбачають надання компенсації за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки, що є правовою підставою для застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України та Закону України "Про відпустки".

Відтак, до правовідносини у сфері проходження служби на посаді помічника-консультанта народного депутата України і стосуються виплати компенсації за невикористану підлягають застосуванню відповідні норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон №504/96-ВР, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною третьої статті 2 Закону №504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Аналогічні положення закріплені й у частинах першій, четвертій статті 83 КЗпП.

Статтею 3 Закону №504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

З аналізу наведених норм вбачається, що підставою для виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення останнього з посади.

При цьому, суд звертає увагу на те, що виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону №504/96-ВР та КЗпП та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

Згідно з пунктом першим розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 №769 (далі - Положення №769), Апарат Верховної Ради України (далі - Апарат) є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Підпунктами першим та другим пункту 10 розділу ІІІ Положення №769 передбачено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Аналогічні норми були закріплені й у Положенні про Апарат Верховної Ради України, затвердженому розпорядженням Голови Верховної Ради України від 31 травня 2000 року №459.

Під час розгляду справи судом безспірно встановлено, що ОСОБА_1 була зарахована та звільнена з посади помічника-консультанта народного депутата України відповідними розпорядженнями Керівника Апарату Верховної Ради України від 17.03.2011 №1346 та від 12.12.2012 №5205, та в період виконання нею з 01.03.2011 по 12.12.2012 обов`язків помічника-консультанта народного депутата працювала в Управлінні справами Апарату Верховної Ради України, що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою від 07.04.2021 №9-1-15/395 Управління справами Апарату Верховної Ради України.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що позивача прийнято на посаду та звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями Апарату Верховної Ради України, суд приходить до висновку, що позивач перебував у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народним депутатом України Верховної Ради України ОСОБА_2 .

Відтак, виплата грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України відноситься до видатків Апарату Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.03.2019 у справі № 757/9144/16-ц.

З огляду на викладене, доводи відповідача в частині того, що роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта народного депутата України є народний депутат України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України є необґрунтованими.

Суд також не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність фонду оплати праці та бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, оскільки відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути підставою для не нарахування та невиплати компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) зауважив, що межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути залежною від бюджетних асигнувань та від наявності фонду оплати праці.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що обмежене фінансування не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України.

Відповідач, відмовляючи позивачеві у виплаті грошової компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки, посилається на те, що на дату її звільнення (12.12.2012) економія фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 була відсутня.

З даного приводу суд зазначає, що нормами Закону №2790-XII визначено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, однак не передбачено права обмежувати виплату компенсації за невикористану відпустку у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку про наявність у ОСОБА_1 права на отримання при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України грошової компенсації за невикористану нею за період роботи з 01.03.2011 по 12.12.2012 щорічну основну відпустку тривалістю 53,5 календарних дні, а тому бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати їй при звільненні цієї грошової компенсації є протиправною.

Аналогічна правові висновки викладені в постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18.05.2022 у справі №120/2340/21-а, постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.08.2022 у справі №460/17097/21, постановах Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2022 у справі № 640/10636/21, від 26.10.2022 у справі № 640/7230/21, від 16.06.2022 у справі № 640/22560/21, від 12.10.2022 у справі № 640/6219/21, від 16.09.2022 у справі № 640/8849/21, від 19.07.2022 у справі №640/1626/20, які відображають більш актуальну (новішу) правову позицію у спірних правовідносинах, а ніж ту, на яку посилається відповідач, зазначаючи про судові рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.11.2021 у справі №640/13578/20 та Третього апеляційного адміністративного суду від 09.06.2020 у справі №160/12197/19.

Вирішуючи спірні правовідносини в частині позовних вимог щодо зобов`язання Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 01.03.2011 по 12.12.2012 у розмірі 8355,63 гривень, суд зазначає визначення конкретної суми належної позивачу грошової компенсації віднесено законодавцем до виключної компетенції відповідача.

В свою чергу суд, не має повноважень здійснювати розрахунок належної позивачу грошової компенсації за невикористану в період з 01.03.2011 по 12.12.2012 щорічну основну відпусту до моменту його проведення відповідачем. Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини. У даній справі такий розрахунок відповідачем здійснено ще не було, а спір, який був предметом спірних правовідносин стосувався наявності у позивача взагалі права на отримання такої компенсації, а не її розміру.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Беручи до уваги, що спір з приводу конкретної суми грошової компенсації, на яку позивач має право, відсутній, суд в даному випадку не повинен та не уповноважений втручатися у дискреційні повноваження щодо виконання відповідачем обов`язку з визначення належної позивачу суми цієї компенсації, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову у спосіб, обраний позивачем.

Застосовуючи механізм захисту права ОСОБА_1 , порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, суд, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, вважає за необхідне зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити на її користь грошову компенсацію за 53,5 календарні дні невикористаної нею за період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України з 01.03.2011 по 12.12.2012 щорічної основної відпустки.

Вирішуючи спірні правовідносини в частині позовних вимог про зобов`язання Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати їй грошової компенсації за невикористану в період роботи з 01.03.2011 по 12.12.2012 щорічну основну відпустку, починаючи з 13.12.2012 по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у постанові від 15.09.2015 (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Під час розгляду справи судом встановлено, що у даному випадку мало місце звільнення позивача з посади помічника-консультанта народного депутату України без проведення з нею остаточного розрахунку, а саме без виплати їй грошової компенсації за невикористану в період роботи з 01.03.2011 по 12.12.2012 щорічну основну відпустку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку.

Враховуючи, що даний спір щодо права на отримання грошової компенсації за невикористану в період роботи з 01.03.2011 по 12.12.2012 щорічну основну відпустку вирішено на користь позивача, у відповідача після набрання даним рішенням законної сили виникне обов`язок щодо сплати позивачу середнього заробітку за затримку з позивачем повного розрахунку при звільненні. У разі невиконання такого обов`язку, у позивача виникне право на звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд зазначає, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме - факту невиплати належних сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Крім того, суд також враховує, що для визначення розміру середнього заробітку при звільненні мають враховуватись такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

При цьому, суд вказує, що нарахування позивачу грошової компенсації за невикористану в період роботи з 01.03.2011 по 12.12.2012 щорічну основну відпустку, належить до дискреційних повноважень відповідача, а тому після набрання даним рішенням законної сили та його виконання відповідачем, позивач не позбавлений права звернутись з позовом про виплату стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо середній заробіток не буде самостійно сплачений відповідачем.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними, а тому не підлягають задоволенню.

Вирішуючи спірні правовідносини щодо зобов`язання Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки за період з 30.12.2019 по 29.10.2020 у розмірі 305862,70 гривень, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що в період з 08.12.2014 по 29.08.2019 ОСОБА_1 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VIІІ скликання ОСОБА_3 на постійній основі за строковим трудовим договором. У зв`язку з достроковим припиненням повноважень Верховної Ради України VІI скликання позивача, на підставі відповідного розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України від 27.08.2019 №1305-к, було звільнено з 29.08.2019 із вказаної посади.

Водночас, 29.08.2019 - в день звільнення ОСОБА_1 не була виплачена грошова компенсація за невикористану в період роботи з 08.12.2014 по 29.08.2019 щорічну основну відпустку, у зв`язку з чим позивач зверталась до суду.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 у справі №240/471/20 позов ОСОБА_1 було задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо невиплати ОСОБА_1 при її звільненні грошової компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки, а також зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 112 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.

На виконання вищезазначеного судового рішення Апарат Верховної Ради України нарахував позивачу грошову компенсацію за 112 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки в розмірі 77184,80 гривень (а.с.26, 27). Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , вказана грошова компенсація в 62133,76 гривень (з урахуванням утриманих податків та зборів) була перерахована Апаратом Верховної Ради України на картковий рахунок позивача 30.10.2020 (а.с.28).

ОСОБА_1 вважає, що у зв`язку із затримкою з нею повного розрахунку при звільненні (несвоєчасною виплатою грошової компенсації за невикористану в період роботи з 08.12.2014 по 29.08.2019 щорічну основну відпустку), вона має право на отримання середнього заробітку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам в цій частині позовних вимог, суд зазначає наступне.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно з статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що на переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України", а саме: у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15). Та підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У даному ж випадку Апарат Верховної Ради України не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні та не виплатив ОСОБА_1 в день її звільнення (29.08.2019) грошову компенсацію за невикористану в період роботи з 08.12.2014 по 29.08.2019 щорічну основну відпустку в розмірі 77184,80 грн (62133,76 грн з урахуванням утриманих податків та зборів).

Вказана компенсація була виплачена ОСОБА_1 на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30.03.2020 у справі №240/471/20 лише 30 жовтня 2021 року, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача.

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем був проведений не 29 серпня 2019 року (в день звільнення з посади), а 30 жовтня 2021 року.

Враховуючи, що позивачу не була виплачена належна їй грошова компенсація за невикористану щорічну основну у день її звільнення, позовні вимоги про виплату їй середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними.

Водночас суд зазначає, що метою встановлення відповідальності роботодавця за порушення строків розрахунків при звільненні є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходить із такого.

Як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу третього пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наявного у матеріалах розрахунку (а.с.27), наданого відповідачем, вбачається, що розмір заробітної плати ОСОБА_1 за два календарні місяці, що передували місяцю її звільнення становив: в червні 2019 року 21400, грн та у липні 2019 року 21400,00 грн.

Відтак, розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 1043,90 гривень ((21400,00 грн + 21400,00 грн) / (18 + 23), де: 18 кількість робочих днів у червні 2019 року, 23 кількість робочих днів у липні 2019 року).

При цьому, тривалість затримки з позивачем повного розрахунку при звільненні становить 293 робочих днів (з 30.08.2019 по 29.10.2020).

Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні становить 305862,70 гривень (293 х 1043,90 грн = 305862,70 грн).

Водночас, суд вважає, що у порівнянні із виплаченою із затримкою грошовою компенсацією за невикористану в період роботи з 08.12.2014 по 29.08.2019 щорічну основну відпустку в розмірі 77184,80 грн, сума середнього заробітку в розмірі 305862,70 гривень не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму заборгованості.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений у постанові від 30.10.2019.

Істотність частки своєчасно невиплаченої позивачу суми грошової компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 25,24 % (77184,80 гривень (сума грошової компенсації) : 305862,70 гривень (сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичної виплати) = 0,2524 (25,24 %)).

Таким чином, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягає виплаті середній заробіток за час затримки з розрахунку при звільненні в розмірі 77199,75 гривень (1043,90 грн. (розмір середньоденного грошового забезпечення) х 293 робочих днів (кількість днів затримки розрахунку) х 25,24 % (істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком) = 77199,75 грн).

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності у подібних правовідносинах викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №806/345/16, від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №6-39цс11.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки з нею повного розрахунку при звільненні в розмірі 77199,75 гривень.

Статтею 9 КАС України закріплено принцип законності, який вимагає, щоб органи державної влади та їх посадові особи діяли тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відтак, суд повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З наявної у матеріалах справи квитанції вбачається, що позивачем під час звернення до суду з вказаними позовом було сплачено судовий збір у розмірі 7532,16 гривень.

Суд зазначає, що за результатами розгляду вказаної справи прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Зокрема судом було задоволено позовну вимогу немайнового характеру (про визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати їй грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та зобов`язання нарахувати та виплатити її таку компенсацію), за яку сплаті підлягав судовий збір в розмірі 908,40 гривень, а також частково задоволено позовну вимогу майнового характеру (про нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористану в період з 30.12.2019 по 29.10.2020 щорічну основну відпустку в розмірі 305862,70 грн), за яку сплаті підлягав судовий збір в розмірі 3058,63 гривень, шляхом зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток в розмірі 77199,75 гривень.

Відтак, беручи до уваги розмір задоволених позивних вимог суд приходить до висновку, що стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1680,40 грн (908,40 грн + 772,00 грн = 1680,40, де 772,00 грн розмір судового збору, визначений пропорційно до розміру задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку).

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 263, 267, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (вул. М. Грушевського, 5, м.Київ, 01008; ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність до Апарату Верховної Ради України щодо невиплати ОСОБА_1 , при звільненні її з посади помічника-консультанта народного депутата України, грошової компенсації за невикористану в період роботи з 01.03.2011 по 12.12.2012 щорічну основну відпустку тривалістю 53,5 календарних дні.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсації за невикористану в період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України з 01.03.2011 по 12.12.2012 щорічну основну відпустку тривалістю 53,5 календарних дні.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 77199,75 гривень (сімдесят сім тисяч сто дев`яносто дев`ять гривень сімдесят п`ять копійок) за час затримки з 30.08.2019 по 29.10.2020 виплати їй грошової компенсації за невикористану в період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України з 08.12.2014 по 29.08.2019 щорічну основну відпустку.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1680,40 грн (тисяча шістсот вісімдесят гривень, сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович