Справа № 560/8188/22
Суддя: Гнап Д.Д.
Дата ухвалення: 2022-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/8188/22
РІШЕННЯ
іменем України

25 листопада 2022 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючої-судді Гнап Д.Д. розглянув адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.12.2020 по день фактичного розрахунку - 01.08.2022 включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.12.2020 по день фактичного розрахунку - 01.08.2022 включно, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення, з урахуванням раніше виплаченої суми середнього заробітку.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у день звільнення з військової служби йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. З метою відновлення порушеного права позивач звернувся до суду. На виконання рішення суду від 31.12.2021 року у справі № 560/13801/21 військовою частиною НОМЕР_1 позивачу 01.08.2022 року виплачено другу частину індексації грошового забезпечення шляхом перерахунку на картковий рахунок грошових коштів у сумі 76450,64 грн. Позивач також зазначив, що звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак відповіді так і не отримав.

Відповідачем подано до суду відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до військової часини відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України щодо виплати середнього заробітку. Зазначає, що позивач станом на момент видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій часині) від 14.12.2020 року № 287 погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків та відповідно не оскаржував своє звільнення та / або наказ про виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року позовну заяву залишено без руху. Позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2022 року відкрито провадження у цій справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.12.2020 року № 287 старшого лейтенанта ОСОБА_1 з 14 грудня 2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 560/8693/20, що набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2020 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2020 року.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року у справі № 560/5406/21, що набрало законної сили, позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2020 по день фактичного розрахунку 27.04.2021 включно; вирішено стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з грошового забезпечення при звільненні в розмірі 58009,60 грн (п`ятдесят вісім тисяч дев`ять гривень 60 коп.) з урахуванням обов`язкових платежів та виплат.

Вказаним рішенням встановлено, що на виконання рішення суду від 05 квітня 2021 року у справі № 560/8693/20 військова частина НОМЕР_1 нарахувала позивачу 5920,20 грн індексації грошового забезпечення та виплатила вказану суму 27 квітня 2021 року.

Також цим рішенням встановлено, що період затримки позивачу виплати склав 135 днів з моменту звільнення (з 14.12.2020 року по 27.04.2021 року).

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 грудня 2021 року у справі № 560/13801/21, що набрало законної сили, адміністративний позов задоволено; визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця для виплати індексації - січень 2016 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) місяць останнього збільшення тарифної ставки (посадового окладу) січень 2008 року.

На виконання вищевказаного рішення суду військова частина НОМЕР_1 01 серпня 2022 року виплатила індексацію грошового забезпечення із застосуванням базового місяця для виплати індексації - січень 2008 року шляхом банківського переказу коштів у сумі 76450,64 грн на картковий рахунок позивача.

Позивач, уважаючи, що має місце факт порушення відповідачем його прав та інтересів у частині несвоєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні з військової служби, звернувся до суду із цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Спірним у цій справі є стягнення на користь позивача коштів за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ), згідно з частиною третьою статті 24 якого закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження військової служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

При цьому за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, зокрема його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 320/6659/18.

Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання у частині проведення повного розрахунку із працівником.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд вважає за можливе застосування норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 826/20350/16, від 15 липня 2020 року у справі № 824/144/16-а, від 31 жовтня 2019 року у справі № 2340/4192/18.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених вище норм вказує на те, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому відповідно до правової позиції, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Суд звертає увагу, що статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 13 травня 2020 року, у справі № 810/451/17.

Як встановлено судом, відповідачем при звільненні позивача з військової служби 14 грудня 2020 року не виплачено всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця).

Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Судом встановлено, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 01 серпня 2022 року, виплативши на виконання рішення суду від 31 грудня 2021 року у справі № 560/13801/21 індексацію грошового забезпечення із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) у розмірі 76450,64 грн. Вказане підтверджується випискою з карткового рахунку позивача.

Визначаючись щодо періоду затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Суд вважає безпідставним зазначення позивачем кінцевою датою для нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні 01 серпня 2022 року, тому що у цей день відповідні виплати уже були виплачені. Кінцевою датою у такому випадку є 31 липня 2022 року.

Крім того, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року у справі № 560/5406/21, що набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2020 по день фактичного розрахунку 27.04.2021 включно; вирішено стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з грошового забезпечення при звільненні в розмірі 58009,60 грн (п`ятдесят вісім тисяч дев`ять гривень 60 коп.) з урахуванням обов`язкових платежів та виплат.

Також рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 грудня 2021 року у справі № 560/13801/21, що набрало законної сили, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) місяць останнього збільшення тарифної ставки (посадового окладу) січень 2008 року.

Отже, аналізуючи вказані судові рішення, встановлено, що на користь позивача вже стягувався середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Тому суд доходить висновку про необхідність виключення із загального періоду затримки розрахунку при звільненні у цій справі (який складає з 14.12.2020 року по 31.07.2022 року - 595 днів), період, за який на користь позивача вже стягувався середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а саме за рішенням суду у справі № 560/5406/21 (з 14.12.2020 року по 27.04.2021 року - 135 днів).

Таким чином, надаючи оцінку викладеному, суд вважає, що період затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням вищевказаних обставин складає 460 календарних днів.

Відповідно до довідки військової частини про середньоденний заробіток ОСОБА_1 від 25.05.2021 року № 350/184/5/160 грошове забезпечення позивача складає за жовтень 2020 року 13822,60 грн (31 робочий та відпрацьований день), листопад 2020 року 13822,60 грн (30 робочих та відпрацьованих днів), отже середньоденне грошове забезпечення позивача становить 453,20 грн (13822,60 + 13822,60 = 27645,20 / 61).

Враховуючи кількість днів затримки розрахунку при звільненні з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, суд доходить висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 208472 грн (460 днів х 453,20 грн).

Суд звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення із застосуванням січня 2008 року як базового місяця - 76450,64 грн, з відповідача не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 208472 грн, адже така істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16 вказав на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання вимог статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18 Верховний Суд сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачу у цій справі.

Зокрема під час вирішення справи суд з`ясував, що істотність частки несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення із застосуванням січня 2008 року як базового місяця (76450,64 грн) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку становить 36,67 % (76450,64 грн / 208472 грн х 100).

Отже, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 36,67 % розраховується наступним чином: 453,20 грн (середньоденний заробіток позивача) х 36,67 % = 166,19 грн середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 166,19 грн х 460 (дні затримки розрахунку) = 76447,40 грн.

Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 76447,40 грн з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум у порівнянні із середнім заробітком позивача.

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, слід визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язати нарахувати і виплатити середній заробіток у розмірі 76447,40 грн.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, сплачений позивачем судовий збір, слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 76447,40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на корить ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 25 листопада 2022 року

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 )

Головуюча суддя Д.Д. Гнап