Справа № 200/704/22
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2022-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2022 року Справа№200/704/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голуб В.А., за участі секретаря судового засідання Гуменної В.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не забезпечення його у повній мірі харчуванням відповідно до норми харчування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426, під час участі в антитерористичній операції та під час участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у період проходження військової служби з 02.12.2015 по 02.12.2021;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати йому грошової компенсації замість установлених норм харчування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426, в розмірі вартості цих норм, під час участі в антитерористичній операції та під час участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у період проходження військової служби з 02.12.2015 по 02.12.2021;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію, замість установлених норм харчування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426, в розмірі вартості цих норм, під час участі в антитерористичній операції та під час участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у період проходження військової служби з 02.12.2015 по 02.12.2021.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що під час виконання завдань у зоні проведення АТО та ООС мав право на одержання харчування за рахунок держави за встановленими нормами харчування у відповідності до Положення про продовольче забезпечення Національної гвардії України в мирний час, затверджене Міністерством внутрішніх справ України від 14.09.2015 № 1118, проте у повній мірі не одержував харчування, як і самої грошової компенсації за нього. На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачем було надано відзив на позов. Так, в обґрунтування незгоди з позовними вимогами представник військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України зазначає, що нормами законодавства не передбачено нарахування та виплату грошової компенсації замість належних норм харчування військовослужбовцям офіцерського складу та/чи особам звільненим з військової служби. В свою чергу, позивач під час проходження служби мав військове звання «майор», а отже був військовослужбовцем офіцерського складу. Крім того, відповідач наголошує, що грошова компенсація має бути виплачена лише в межах строків позовної давності. Представник військової частини також звертає увагу, що безоплатне та обов`язкове забезпечення нормами харчування військовослужбовців здійснюється виключно у випадках призначення їх до складу добового наряду і для несення варти. На переконання представника відповідача, п. 28 розділу VII Положення про продовольче забезпечення Національної гвардії України в мирний час підлягає застосуванню в частині забезпечення харчуванням військовослужбовців, залучених до участі у проведенні АТО до дня її завершення, тобто до 30 квітня 2018 року.

Додатково представник відповідача зазначив, що позивач за весь час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України із рапортом про забезпечення його харчуванням через їдальню військової частини не звертався. При цьому, за період з 02.12.2015 по 02.12.2021 він не розміщувався у казармах, наметах, гуртожитках у розташуванні військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, а проживав за місцем розташування приватного житла на території м. Маріуполя, виконуючи службові обов`язки за умови восьмигодинного робочого дня за винятком окремих випадків залучення його до несення служби у добових нарядах, навчаннях тощо.

З наведених підстав, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 17.01.2022 Донецький окружний адміністративний суд задовольнив клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Прийняв до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії та відкрив провадження по справі № 200/704/22. Розгляд адміністративної справи № 200/704/22 суд вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Клопотання позивача про витребування доказів, - задовольнив. Витребував у військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України докази по справі.

15 лютого 2022 року суд виніс ухвалу, якою задовольнив клопотання представника військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії суд вирішив проводити за правилами загального позовного провадження. Призначив підготовче засідання за правилами загального позовного провадження на 14:00 год. 09 березня 2022 року.

У зв`язку з введенням 24.02.2022 воєнного стану на території України, суд був позбавлений можливості провести судове засідання у призначений день.

Ухвалою від 31.05.2022 суд відклав розгляд справи. Про дату, час і місце наступного судового засідання заплановано повідомити учасників справи додатково.

Оскільки було відновлено можливість проведення судових засідань, суд призначив підготовче засідання на 16-00 год. 19.10.2022.

Ухвалою від 19.10.2022 суд закрив підготовче провадження по адміністративній справі та призначив судовий розгляд по суті на 15 годину 30 хвилин 16 листопада 2022 року.

На судове засідання, сторони, належним чином повідомленні про дату, час та місце судового засідання, не з`явились.

Згідно з частиною четвертою статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України із зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 , про що свідчать копії паспорта серії НОМЕР_2 та довідка від 12.12.2019 № 1411- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.12).

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, був звільнений з військової служби в запас наказом командувача Національної гвардії України від 02.12.2021 № 239 без права носіння військової форми одягу відповідно до ст. 26 ч. 5 п. 2 згідно з підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку дії контракту) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.9).

Судом встановлено, що у періоди з 02.12.2015 по 27.12.2015, з 28.12.2015 по 12.04.2016, з 13.04.2016 по 07.08.2016, з 03.09.2016 по 03.10.2016, з 08.10.2016 по 08.04.2017, з 11.04.2017 по 18.06.2017, з 30.06.2017 по 02.07.2017, з 26.07.2017 по 25.09.2017, з 29.09.2017 по 11.12.2017, з 14.12.2017 по 19.12.2017, з 22.12.2017 по 28.01.2018, з 31.01.2018 по 11.02.2018, з 14.02.2018 по 17.02.2018, з 21.02.2018 по 27.02.2018, з 02.03.2018 по 04.03.2018, з 05.03.2018 по 18.03.2018, з 19.03.2018 по 25.03.2018, з 28.03.2018 по 02.03.2018, з 03.04.2018 по 01.05.2018, з 15.05.2018 по 09.06.2018, з 12.06.2018 по 08.07.2018, з 01.08.2018 по 26.08.2018, з 02.09.2018 по 05.09.2018, з 08.09.2018 по 17.09.2018, з 20.09.2018 по 23.09.2018, з 06.10.2018 по 23.10.2018, 26.09.2018 по 05.11.2018, з 23.11.2018 по 25.11.2018, з 28.11.2018 по 19.01.2019, з 23.01.2019 по 05.02.2019, з 08.02.2019 по 11.02.2019, з 16.02.2019 по 12.05.2019, з 22.05.2019 по 26.05.2019, з 30.05.2019 по 30.06.2019, з 01.08.2019 по 22.09.2019, з 30.09.2019 по 06.10.2019, з 10.10.2019 по 15.10.2019, з 31.10.2019 по 04.11.2019, з 10.11.2019 по 15.12.2019, з 21.12.2019 по 01.01.2020, з 18.01.2020 по 03.02.2020, з 07.02.2020 по 19.02.2020, з 21.02.2020 по 05.07.2020, з 31.07.2020 по 13.09.2020, з 19.09.2020 по 02.11.2020, з 07.11.2020 по 22.11.2020, з 26.11.2020 по 16.12.2020, з 29.12.2020 по 26.04.2021, з 30.04.2021 по 10.05.2021, з 26.05.2021 по 25.06.2021, з 27.06.2021 по 08.08.2021, з 04.09.2021 по 26.10.2021 та з 30.10.2021 по 01.12.2021 позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській області в районі проведення операції об`єднаних сил ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », про що свідчить довідка від 14.12.2021 № 584 (а.с.10-11).

Згідно з довідкою відповідача від 01.02.2022 № 40/57/10/1/2-555, майор ОСОБА_1 за період проходження служби забезпечувався харчуванням за нормою № 1-загальновійськовою під час виконання обов`язків у добових нарядах відповідно до примітки 1 підпункту «л» приміток до норми № 1 загальновійськова, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу підрозділів Державної фіскальної служби, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту». За період проходження служби позивач з рапортом про постановку на забезпечення харчування до відповідача не звертався (а.с.31).

Надаючи правову оцінку даним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 21 Закону України «Про Національну гвардію» визначає соціальний і правовий захист особового складу Національної гвардії України і членів їхніх сімей. Частиною другою цієї статті передбачено, що військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Частина 7 ст. 21 Закону України «Про Національну гвардію» передбачає, що порядок продовольчого та речового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України, а також грошової компенсації вартості за нестримані продукти харчування та речове майно визначаються відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з частиною 1 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Завдання, організацію та порядок продовольчого забезпечення Національної гвардії України визначено наказом МВС України від 14.09.2015 року № 1118 «Про затвердження Положення про продовольче забезпечення Національної гвардії України в мирний час», який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2015 року (далі - Положення № 1118).

Згідно із п. п. 1, 2 Розділу II Положення № 1118 забезпечення військовослужбовців та інших категорій продовольством здійснюється за нормами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426 (далі - норми харчування). Норма харчування - це визначена кількість продуктів харчування на одного військовослужбовця на добу.

Зокрема, пп. л п. 1 приміток до норми № 1 передбачено, що за рахунок держави харчуванням забезпечуються військовослужбовці офіцерського складу, військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, особи рядового, начальницького складу і працівники авіації ДСНС, Національної гвардії та особи рядового, начальницького складу Держспецзв`язку під час несення бойового чергування, добового чергування, варти та у разі призначення до складу добового наряду, перебування в польових умовах (в таборах, на навчаннях, маневрах) під час відпрацювання завдань з бойової (навчально-бойової) підготовки, а військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, крім того під час перебування в навчальних військових частинах (центрах).

Крім того, відповідно до пп. «н» п. 1 приміток постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 року № 426 за цією нормою за рахунок держави харчуванням забезпечуються громадяни, які призвані на військову службу у зв`язку з оголошенням мобілізації, - з дня прибуття їх до військового комісаріату. Право на харчування за цією нормою мають зазначені особи, за умови їх розміщення у казармах, наметах, гуртожитках у розташуванні військової частини (установи).

За інформацією відповідача, позивач, як військовослужбовець під час несення військової служби не розміщувався у казармах, наметах, гуртожитках у розташуванні військової частини, а проживав за місцем свого проживання. Зазначене також не заперечується позивачем.

Таким чином, військовослужбовці, які проходять військову службу та мешкають за місцем проживання, забезпечуються продовольчим забезпеченням виключно під час перебування у добовому наряді, а стороною позивача не наведено вказаної обставини та не представлено відповідних доказів.

З довідки відповідача від 01.02.2022 № 40/57/10/1/2-555 судом встановлено, що майор юстиції ОСОБА_1 за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 забезпечувався харчуванням за нормою № 1 - загальновійськовою під час виконання обов`язків у добових нарядах відповідно до примітки 1 підпункту «л» приміток до норми № 1 загальновійськова, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу підрозділів Державної фіскальної служби, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту».

Суд зауважує, що відповідно до п. 28 Розділу VII Положення № 1118 під час виконання завдань у зоні проведення АТО військовослужбовці офіцерського складу, військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, забезпечуються харчуванням за рахунок держави за встановленими для них нормами харчування.

Як встановлено судом, під час несення служби позивач забезпечувався харчуванням за нормою № 1- загальновійськовою під час виконання обов`язків у добових нарядах, що відповідає вищевказаному припису законодавству.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження незабезпечення його у повній мірі харчуванням відповідно до норми харчування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до пункту 2.3 Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 09 грудня 2002 року № 402 (далі Положення № 402), у Збройних Силах України забезпечення харчуванням військовослужбовців та інших категорій за встановленими нормами здійснюється за рахунок держави. Уточнення вартості норм харчування проводиться Головним продовольчим управлінням, виходячи із середніх чинних цін на продукти харчування, і доводиться ним до військ (сил) не частіше одного разу на квартал. Військовослужбовцям та іншим категоріям норми харчування видаються через відповідні їдальні або замість установлених норм харчування (основні й додаткові продукти) виплачується грошова компенсація у розмірі вартості цих норм.

Отже, умовою виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію за неотримане продовольче забезпечення на день виключення зі списків особового складу військової частини є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Позивачем не було надано до суду доказів подання за період служби відповідного рапорту до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, а отже у відповідача був відсутній обов`язок сплачувати грошову конденсацію.

Отже, вимоги позивача про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації замість установлених норм харчування також не підлягають задоволенню.

Вказана правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 29.07.2021 по справі № 807/761/15.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Водночас суд враховує положення Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Розподіл судових витрати не здійснюється у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, а також у зв`язку із відмовою у задоволенні позову.

Згідно з ч. 3 ст. 243 КАС України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 90, 132, 139, 193, 242-246, 255, 287, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення складено та підписано 25.11.2022.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Голуб