Справа № 300/3713/22
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2022-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" листопада 2022 р. справа № 300/3713/22
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Матуляка Я.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період 2019-2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.03.2022; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2019-2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.03.2022; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до моменту фактичного розрахунку.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно, в порушення норм Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", не здійснено нарахування та виплату позивачу при його звільненні зі служби в поліції грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2019 року по 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 14.03.2022. У зв`язку із допущеною відповідачем бездіяльністю щодо непроведення повного розрахунку при звільненні зі служби в поліції в частині невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, на думку позивача, останній, на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України, набув право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.15-16).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву від 03.10.2022 за № 26/326, який надійшов на адресу суду 03.10.2022. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи (а.с.19-21). Просив суд в задоволенні позову відмовити, вказавши на відсутність правових підстав для виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, оскільки з рапортом про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивач в період проходження служби або компенсації при звільненні не звертався. Окрім того, така додаткова відпустка не входить до переліку щорічних відпусток, тому не підпадає під дію статті 24 Закону України "Про відпустки", не переноситься на наступні періоди, не подовжується у випадку хвороби, не ділиться на частини, а відтак не підлягає грошовій компенсації в разі, якщо її не було використано. Окрім наведеного, відповідач зазначає, що позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків, оскільки не оскаржив наказ від 11.03.2022 за № 98 о/с про своє звільнення, на підставі якого фінансовим відділом проводилась виплата коштів та у якому відсутні відомості про виплату компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку. Також відповідач вказав на передчасність позовних вимог щодо нарахування та виплати грошової компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позивач правом на подання відповіді на відзив, у п`ятиденний строк з дня отримання відзиву на позов, не скористався.
Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог статті 262 КАС України, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, судом встановлено таке.
Як свідчить копія посвідчення серії НОМЕР_1 від 04.10.2019 ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.13).
Відповідно до витягу з наказу начальника Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області від 11.03.2022 за № 98 о/с "По особовому складу", капрала поліції ОСОБА_1 , поліцейського взводу № 2 роти патрульної служби поліції особливого призначення "Івано-Франківськ", з 14.03.2022 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", з виплатою компенсації за 05 діб невикористаної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році. Вислуга років позивача станом на день звільнення в календарному обчисленні складає 03 роки 11 місяців 28 днів, у пільговому обчисленні 06 років 06 місяців 12 днів (а.с.7).
Як свідчить зміст коментованого наказу (а.с.7), позивачу не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період проходження служби в поліції.
Згідно довідки, виданої 06.09.2022 Головним управлінням Національної поліції України в Івано-Франківській області за № 423, ОСОБА_1 додаткову відпустку, передбачену статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" як учасник бойових дій за 2019, 2020, 2021 та 2022 роки не використовував (а.с.12).
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2019 року по 2022 рік, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Суд, у відповідності до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи питання про те, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, виходить з положень нормативних актів в редакціях, що діяли на момент виникнення цих правовідносин та зазначає зміст норм права відповідно до них.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за № 2232-ХІІ (надалі Закон № 2232-XII).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно частини 7 статті 1 Закону № 2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 за № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII).
Приписами статті 92 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
За змістом статті 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 за № 3551-ХІІ (далі Закон № 3551-ХІІ) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Учасникам бойових дій надаються такі пільги, як, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (пункт 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ).
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 за № 504/96-ВР (надалі Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону України "Про відпустки" учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
За приписами частини 1 статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Наведене кореспондується з частиною першою статті 83 Кодексу законів про працю України.
Разом з тим, слід звернути увагу на те, що наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 за № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260), який визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Так, абзацом 1 пункту 8 розділу III Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.
Положеннями абзаців 7 та 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 визначено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Суд зазначає, що таке застосування згаданих положень в спірних правовідносинах відповідатиме забезпечуватиме правову визначеність як складову принципу верховенства права та гарантовані статтями 43, 45 Конституції України трудові права особи, і як наслідок, право особи на компенсацію Державою невикористаного права на відпустку без будь-яких обмежень як складову гарантованого статтею 1 протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на "мирне володіння майном".
Матеріалами справи підтверджено, що позивач за час проходження служби в поліції протягом періоду з 2019 року по 2022 рік не використовував додаткову відпустку, передбачену статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ для учасників бойових дій із збереженням грошового забезпечення строком 14 календарних днів (а.с.12). Вказана обставина також визнається учасниками справи.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що при звільненні зі служби в поліції, ОСОБА_1 як учасник бойових дій мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у період з 2019 року по 2022 рік додаткову відпустку, передбачену статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Однак, як слідує з матеріалів справи, Головне управління Національної поліції України в Івано-Франківській області не провело з позивачем розрахунку щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ за 2019-2022 роки, починаючи з дня набуття статусу учасника бойових дій по день звільнення позивача зі служби в поліції включно. Не подано доказів проведення такого розрахунку і суду під час розгляду справи.
Суд звертає увагу, що положення Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.
При цьому, суд наголошує, що у випадку звільнення зі служби з особою має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення, у тому числі виплачена компенсація за всі невикористані нею дні щорічної відпустки, включаючи невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ незалежно від того чи зверталась особа із відповідним рапортом (заявою). Тобто, виплата такої компенсації при звільненні є обов`язком відповідача.
Суд вважає необґрунтованими доводи, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву щодо погодження позивачем проведених з ним розрахунків з підстав неоскарження наказу про звільнення останнього, оскільки невчинення таких дій не позбавляють особу права на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, яка, відповідно норм чинного законодавства, має бути йому нарахована та виплачена.
Крім того, суд зауважує, що позивач не позбавлений права звернення до суду щодо захисту свого майнового права на виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Також, заперечуючи проти позову, відповідач зазначає про те, що за своєю природою додаткова відпустка із збереженням заробітної плати, яка надається учасникам бойових дій, відповідно до положень Закону № 3551-ХІІ не є видом відпустки який надається щорічно.
У контексті наведених норм, суд вважає таке твердження помилковим, з огляду на зміст пункту 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ, відповідно до якого державою гарантується надання учасникам бойових дій пільг, зокрема, додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, строком 14 календарних днів на рік.
Тобто, зазначені вище норми фактично встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.
Таким чином, Головним управлінням Національної поліції України в Івано-Франківській області допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2019 року по 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.
Разом з тим, зважаючи на зміст позовної заяви та з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов переконання, що в прохальній частині позову допущено описку в частині вимог зобов`язального характеру, яка полягає в помилковому зазначенні періоду, а саме вказано "Зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2019-2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 14.03.2022", відтак, з метою забезпечення належного та ефективного відновлення порушених прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2019 року по 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, 14.03.2022.
Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до моменту фактичного розрахунку, суд зазначає таке.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке визначає порядок проходження служби та виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України не врегульовано питання порядку проведення остаточного розрахунку при звільненні та відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд зазначає про застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби.
Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
В даних спірних правовідносинах обов`язковим є встановлення усього періоду затримки розрахунку, тобто із дня звільнення зі служби в поліції по день фактичного розрахунку, та визначення конкретного грошового розміру середнього заробітку, який належить стягнути із відповідача за цей період затримки розрахунку при звільненні.
В свою чергу, на час звернення позивача до суду із даним позовом із позивачем ще не було проведено остаточного кінцевого розрахунку, тобто не було виплачено грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Таким чином, неможливим є визначення періоду затримки розрахунку при звільненні та розміру середнього грошового забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні починаючи із 14.03.2022, із урахуванням таких обставин як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати (наявність вини), дата фактичного розрахунку.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій, зокрема, у постановах від 18.11.2022 у справі № 1.380.2019.005781, від 30.09.2020 в справі № 120/1407/19-а, від 25.06.2020 в справі № 440/2896/19, від 25.07.2019 у справі № 823/761/17.
За такого правового регулювання та обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позову у цій частині.
Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про часткове обґрунтування заявлених позовних вимог, тому позов підлягає задоволенню частково.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Матуляк Я.П.