Справа № 620/3960/22
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2022-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №620/3960/22 Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2022 року, прийнятого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Г Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, в якому просила суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду заяви позивача від 23.11.2020 щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого господарства на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області;

зобов`язати відповідача на найближчій сесії надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого господарства на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 адміністративний позов задоволено частково:

визнано протиправною бездіяльність Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, яка полягає у неприйнятті рішення за клопотанням ОСОБА_1 від 23.11.2020 про надання дозволу або відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га, яка розташована на території Березнянської селищної ради;

зобов`язано Березнянську селищну раду Чернігівського району Чернігівської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 23.11.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га, яка розташована на території Березнянської селищної ради, та прийняти рішення відповідно до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України;

стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3 996,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач вказує, що на земельній ділянці, яка зображена на графічних матеріалах наданих позивачкою ОСОБА_1 , з кадастровим номером :04:000:0090 знаходяться земельні ділянки які перебувають у користуванні громадян селища, а саме: ОСОБА_2 - 1,12 га, ОСОБА_3 - 0,20 га, ОСОБА_4 - 0,10 га, ОСОБА_5 - 0,20 га, ОСОБА_6 - 0,10 га, ОСОБА_7 - 0,20 га, ОСОБА_8 - 0,30 га та інших громадян. Дані громадяни не зверталися до Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області щодо припинення права користування земельними ділянками, згоди на вилучення з користування земельних ділянок не надавали.

Крім того, Громадянці ОСОБА_1 не було відмовлено у наданні земельної ділянки, а було прийняте правомірне рішення з метою недопущення порушення прав інших користувачів земельних ділянок. Рішенням позачергової сесії Березнянської селищної ради від 20.01.2021 №139/4-УПІ позивачці надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність безоплатно для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,8 га на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області.

Також, відповідач посилається на те, що постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 11.09.2019 №379/656/16-а (К/9901/13722/18) зроблено правовий висновок, що орган місцевого самоврядування має право надавати земельні ділянки будь-якого розміру у межах до 2 га та встановлювати різні розміри для членів громади й інших заявників.

18.11.2022 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити таку без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Також представник просить про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4 000 грн.

Позивач звертає увагу суду на те, що ним було повністю дотримано вимоги чинного законодавства, щодо порядку подання відповідної заяви на отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, розташованої на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, орієнтовною площею 2,00 га, за цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Позивач вказує, що доводи апеляційної скарги по даній справі, фактично аналогічні доводам апеляційної скарги цього ж відповідача по справі 620/3470/21 та які уже були розглянуті та відхилені як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції.

Також, позивач зазначає, що відповідач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б чітко підтверджували факт отримання громадянами, вказаними в рішенні Березнянської селищної ради від 24.06.1992, правовстановлюючих документів або укладення ними договорів оренди вказаних земельних ділянок. Також не надано відповідних доказів які б підтверджували, що земельна ділянка про виділення якої просить позивач, накладається фактично на уже сформовану земельну ділянку яка знаходиться у власності чи в користуванні третіх осіб на підставі правовстановлюючих документів.

Керуючись частинами 1 та 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач звернулася до Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області з заявою від 23.11.2020 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням четвертої сесії восьмого скликання від 20.01.2021 №139 відповідачем було надано позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо земельної ділянки на території Березнянської селищної ради, орієнтовною площею 0,8 га.

ОСОБА_1 , вважаючи вказане рішення протиправним, звернулася до суду за захистом своїх порушених прав та рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.06.2021 у справі №620/3470/21 позовні вимоги задоволені повністю: визнано протиправним та скасовано рішення позачергової сесії восьмого скликання Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області №139/4-VIII від 20.01.2021 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Березнянської селищної ради» в частині надання ОСОБА_1 дозволу на земельну ділянку на території Березнянської селищної ради, орієнтовною площею 0,8000 га.

Згідно Витягу з протоколу Березнянської селищної ради відповідачем на 15 сесії 8 скликання, що відбулась 10.12.2021, вбачається, що повторно розглянувши клопотання позивача від 23.11.2020 рішення не прийнято.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, прийшов до висновку, що з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, слід задовольнити позовні вимоги частуово шляхом: визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у неприйнятті рішення за клопотанням позивача про надання дозволу або відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га, яка розташована на території Березнянської селищної ради; зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 23.11.2020 та прийняти рішення відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Керуючись частинами 6 та 7 ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як вірно зауважує суд першої інстанції, при вирішенні клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, уповноважений на це орган, керуючись приписами ч. 7 ст. 118 ЗК України повинен перевірити:

- відсутність передачі земельної ділянки безоплатно у власність відповідному громадянину по зазначеному виду використання (ч. 4 ст. 116 ЗК України);

- чи відносяться землі, за рахунок яких планується формування земельної ділянки, до земель сільськогосподарського призначення державної власності (ч. 4 ст. 122 ЗК України);

- відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки схемі землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затвердженим у встановленому законом порядку (ч. 7 ст. 118 ЗК України);

- відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки містобудівній документації (у разі її надання для містобудівних потреб) (ч. 7 ст. 118 ЗК України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Отже, підставою відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність може бути невідповідність місця розташування об`єкта (земельної ділянки) наведеним вище вимогам.

Відмова у наданні дозволу з інших підстав не допускається.

Як вбачається з Витягу з протоколу 15 сесії 8 скликання Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 10.12.2021, розглядаючи повторно заву ОСОБА_1 від 23.11.2020 щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, відповідач будь-якого рішення не прийняв, оскільки депутати Березнянської селищної ради утримались від голосування.

Стаття 144 Конституції України встановлює, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно ч. 6 ст. 49 Закону №280/97-ВР депутат має право ухвального голосу з усіх питань, які розглядаються на сесіях ради, а також на засіданнях постійної та інших комісій ради, до складу яких його обрано.

Частини 1 та 2 ст. 59 Закону №280/97-ВР встановлюють, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Зважаючи на вказані норми, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що чинним законодавством передбачено обов`язок органу місцевого самоврядування приймати на пленарних засіданнях відповідної ради рішення про надання дозволу або відмову у наданні такого дозволу.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач у визначеному законодавством порядку звернувся до відповідача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою, проте відповідач одне із передбачених законодавцем рішень, у спосіб встановлений законом (шляхом прийняття рішення на пленарному засіданні ради) не прийняв, а тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові №826/14320/17 від 19.08.2021.

Колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№29979/04) пов`язаній із земельними правовідносинами, визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі. В цій справі викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування". Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" №33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" №48939/99, "Moskal v. Poland" №10373/05).

Відтак, бездіяльність відповідача є свавільною, не послідовною, а утримання депутатів від голосування при розгляді заяви позивача у даному випадку свідчить про дії в не передбачений законодавством спосіб, а також на шкоду майновим правам особи.

Відтак ,колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 23.11.2020 та прийняти рішення відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Натомість, мотиви та доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновки суду першої інстанції не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом повно з`ясовано обставини справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Щодо клопотання позивача про стягнення з відповідача на його користь понесені в суді апеляційної інстанції витрати на правову допомогу у розмірі 4 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно із частинами 1-5 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №300/941/19 та від 31.03.2020 у справі №726/549/19, від 17.12.2020 у справі №808/1849/18, від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, від 20.01.2021 у справі №120/3929/19-а.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 Закону №5076-VI визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно зі ст. 30 Закону №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В позовній заяві представником позивача було заявлено про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

На обґрунтування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано копії:

Ордеру на надання правничої (правової) допомоги СВ №1028094 від 16.02.2022;

Квитанцію №1107349 від 14.11.2022 (оригінал);

Додаткової угоди до Договору №13/22 про надання правничої допомоги від 25.01.2022 від 14.11.2022, пунктом 1 якого сторони домовились доповнити Договір про надання правничої допомоги №13/22 від 25.01.2022 пунктом 3.5. наступного змісту: « 3.3. Клієнт проводить оплату Адвокату за надані ним послуги в Шостому апеляційному адміністративному суді в тому числі при підготовці процесуальних документів для даного суду при розгляді справи №620/3960/20 за позовом ОСОБА_1 до Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання протиправними та скасування рішення в розмірі 4 000 грн.».

Колегія суддів зауважує, що матеріалами справи підтверджено понесення позивачем витрат на правову допомогу, зокрема представником позивача сформовано та подано відзив на апеляційну скаргу (вх.№51333) втім сума таких витрат, на думку колегії суддів, підлягає зменшенню.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі №362/3912/18 та додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18 та від 31.07.2020 у справі №301/2534/16-ц.

Так, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України».

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

З огляду на викладене, проаналізувавши належним чином матеріали справи та долучені представником позивача докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на правову допомогу на загальну суму 4 000 грн. не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої необхідності) та є завищеними та підлягає зменшенню до 3 000 грн.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315, 316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2022 року залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), сплачені нею судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. (три тисячі гривень) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області ()

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.О. Беспалов

І.О. Грибан