Справа № 640/33394/21
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2022-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Грибан І.О.,

Парінова А.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2022 року, прийнятого у порядку спрощеного позовного провадження, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

визнати дії відповідача щодо проведення розрахунків при звільненні з військової служби з позивачем невчасно, тобто не 18.06.2021 в день звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 протиправними;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації вартості за нестримане речове майно) за період з 19.06.2021 по 04.08.2021, тобто грошове забезпечення за 47 календарних днів в сумі 28 111, 56 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2022 адміністративний позов задоволено частково:

визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення із списків військової частини НОМЕР_1 (18.06.2021) компенсації за не отримане речове майно;

стягнуто з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 19.06.2021 по день фактичного розрахунку 04.08.2021 в розмірі 27 088 (двадцять сім тисяч вісімдесят вісім гривень) 92 копійки.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2022 та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач вважає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Сил України та інших військових формуваннях, Кодекс Законів про працю України не поширюється.

Відповідач звертає увагу, що Окружний адміністративний суд міста Києва при вирішенні справи 640/33394/21 застосовував до спірних правовідносин Інструкцію про організацію і здійснення матеріально-побутового та іншого забезпечення військових прокуратур, затверджену наказом Міністерства оборони України та Генеральної прокуратури України від 18.03.2016 №148/122. Однак, ця Інструкція розроблена з метою реалізації Закону України "Про прокуратуру" та визначає загальні засади матеріально-побутового та іншого забезпечення військових прокуратур Міністерством оборони України в межах бюджетних призначень, затверджених Міністерству оборони України на ці цілі на відповідний рік. Відтак, вона не поширюється на спірні правовідносини, оскільки позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 та був військовослужбовцем Збройних Сил України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати працівників підприємств, установ і організацій усіх форм власності. При цьому зазначений Порядок не передбачає розрахунку розміру середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення військовослужбовців. Окрім того, цей Порядок застосовується у випадках, які не можуть бути застосовані до умов проходження військової служби, оскільки загальні засади її проходження визначені спеціальним законодавством.

Так, керуючись вимогами Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно №178 та Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період №232 речова служба військової частини НОМЕР_1 склала довідку про вартість речового майна належного до видачі майстер-сержанту ОСОБА_1 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.06.2021 №118, в якому зазначено, що позивач звільняється з правом носіння військової форми одягу.

Тобто складення вказаної довідки та подальша виплата компенсації до видання командиром військової частини НОМЕР_1 наказу про звільнення позивача було б неможливим, оскільки при складенні довідки про вартість речового майна належного до видачі необхідно враховувати чи надано військовослужбовцю право носіння військової форми одягу після звільнення.

Окрім того, відповідач не є розпорядником коштів для виплати компенсації вартості неотриманого речового майна, тому з метою виплати такої компенсації позивачу військова частина НОМЕР_1 23.06.2021 звернулась до Центрального управління речового забезпечення Тилу Командування Сил логістики Збройних Сил України із заявкою на бюджетні асигнування. Відтак, відповідач своєчасно здійснив всі необхідні дії для того, щоб якнайшвидше здійснити позивачу виплату компенсації вартості неотриманого речового майна.

Натомість, кошти на розрахунок звільнених військовослужбовців до військової частини НОМЕР_1 надійшли лише 02.08.2021 та були виплачені позивачу 04.08.2021.

Відтак, відповідач вважає, що будь-якої вини чи протиправних дій з боку військової частини НОМЕР_1 стосовно позивача допущено не було.

07.11.2022 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник позивача просить залишити таку без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись частинами 1 та 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.06.2021 №118 позивача звільненого наказом (по особовому складу) від 15.06.2021 №24-РС у відставку відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «б» (за станом здоров`я), з 18.06.2021 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Згідно із довідкою про вартість речового майна від 17.06.2021 №16 компенсація за неотримане речове майно складала 68 677,42 грн.

Представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом від 05.11.2021 про надання інформації, стосовно проведення розрахунків з виплати грошової компенсації за неотримане речове майно позивачу, у зв`язку зі звільненням з військової служби.

Листом військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2021 №665/27 представника позивача повідомлено, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.06.2021 №118 речовою службою військової частини НОМЕР_1 здійснено розрахунок з виплати грошової компенсації за неотримане речове майно майстер сержантом ОСОБА_1 та з метою виділення кошторисних призначень направлено заявку №633 від 23.06.2021 з визначеним пакетом документів до Центрального управління речового забезпечення Тилу Командування Сил логістики Збройних Сил України. Кошти на розрахунок звільнених військовослужбовців до військової частини НОМЕР_1 надійшли 02.08.2021 та виплачені, відповідно відомості розподілу виплат військової частини НОМЕР_1 04.08.2021.

Вважаючи порушенням своїх прав невчасне здійснення вказаної виплати, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині прийшов до висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу Законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Нездійснення обов`язкових дій на користь позивача, а саме, невиплата позивачу в день виключення із списків військової частини НОМЕР_1 компенсації за не отримане речове майно є протиправною бездіяльністю відповідача та підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.06.2021 по 04.08.2021.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 27 088,92 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За визначенням, що міститься у ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

На виконання ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Статтею 91 Закону Закон №2011-XII передбачено, що продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 91 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України постановив затвердити Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно від 16.03.2016 №178 (далі - Порядок №178).

Колегія суддів звернула увагу, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні двічі послався на Інструкцію про організацію і здійснення матеріально-побутового та іншого забезпечення військових прокуратур, затвердженої наказом Міністерства оборони України та Генеральної прокуратури України від 18.03.2016 №148/122 та відповідач вірно зауважив в апеляційній скарзі, що вказана інструкція не поширює свою дію на позивача. Посилання суду першої інстанції на дану інструкцію є застосуванням закону, який не підлягає застосуванню, втім посилання на неї виключно з метою окреслення змісту права на речове забезпечення, є на думку колегії суддів, не достатньою підставою для скасування спірного рішення на виконання п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України. Крім того, абз. 2 ч. 2 ст. 317 КАС України вказує, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку посилання суду першої інстанції Інструкцію про організацію і здійснення матеріально-побутового та іншого забезпечення військових прокуратур, затвердженої наказом Міністерства оборони України та Генеральної прокуратури України від 18.03.2016 №148/122 не призвело до неправильного вирішення даної справи.

На виконання пунктів 2-4, 7 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Відповідно до п. 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно має бути виплачена військовослужбовцю на день звільнення з військової служби. При цьому умовою виплати такої компенсації є подання військовослужбовцем відповідних заяви чи рапорту.

Як підтверджено матеріалами справи, 18.06.2021 позивач звільнений з військової служби, а повний розрахунок за неотримане речове майно було здійснено відповідачем 04.08.2021.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15.

Також, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 визначаючись щодо наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно дійшов до наступних висновків:

«…47. Зі змісту положень Інструкції №232 висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

48. Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

49. Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

50. Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

51. Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

52. Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

53. Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

54. Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

55. Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення №1153/2008.

56. Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)…».

Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Як не заперечується учасниками справи, відповідач виплатив позивачу компенсації вартості за неотримане речове майно на 47 днів пізніше за його звільнення.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також, наведений правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі №826/9793/18 та від 23.04.2020 у справі №810/3573/18.

Відповідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно пунктів 5, 8 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як було вказано вище, суд першої інстанції прийшов до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 27 088,92 грн. апеляційна скарга не містить заперечень щодо невірного обрахунку даної суми, відтак, колегія суддів, керуючись приписами ст. 308 КАС України, не надає оцінки даній частині оскаржуваного рішення.

Проаналізувавши встановлені обставини та вказані норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки не провів вчасного повного розрахунку з позивачем у день його звільнення, відтак з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Натомість, мотиви та доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновки суду першої інстанції не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом повно з`ясовано обставини справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315, 316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_4 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді І.О. Грибан

А.Б. Парінов