Справа № 620/6522/22
Суддя: Ткаченко О.Є.
Дата ухвалення: 2022-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2022 року Чернігів Справа № 620/6522/22

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Ткаченко О.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (без повідомлення сторін) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік у меншому розмірі, ніж сім мінімальних пенсій за віком, відповідно до Закону України Про внесення змін до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020;

зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області нарахувати ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2022 рік у розмірі семи мінімальних пенсій за віком (1934,00 грн. х 7 = 13538,00 грн.) з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги;

стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 недоплачену частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік у розмірі 10147,00 гривен (13538,00 грн. - 3391,00 грн. = 10147,00 грн.) з урахуванням Закону України Про внесення змін до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 року №3-р/2020.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем виплачено йому разову грошову допомогу до 5 травня у 2022 році у розмірі меншому, ніж це передбачено статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

29.09.2022 ухвалою суду провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав та зазначив, що предметом спору у цій справі є розмір грошової допомоги, визначений актом Кабінету Міністрів України, а саме додатком до Порядку №540. Головним розпорядником коштів на виплату грошової допомоги відповідальним виконавцем такої бюджетної програми є Мінсоцполітики. Органом, уповноваженим здійснювати виплату грошової допомоги, невиплаченої станом на 1 липня, є місцевий орган соціального захисту населення за місцем проживання отримувача.

Щодо клопотання про перехід до розгляду справи у загальному провадженні з викликом сторін, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно із п. 10 ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, суд наділений повноваженнями, врахувати всі складники, наведені ч. 3 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України та самостійно визнати справу такою, що має незначну складність.

При відкритті провадження, суд дійшов висновку, що дану справу можливо розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, а також що характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ч. 6 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін:

1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу;

2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

З огляду на те, що матеріали справи свідчать про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, тому в задоволенні клопотання представника відповідача необхідно відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Позивач є особою з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи та має право на пільги, встановлені статтею 13 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в тому числі і на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, що підтверджується копією посвідчення, наявною в матеріалах справи (а.с.5).

Позивач отримав разову грошову допомогу до 5 травня за 2022 рік в розмірі 3391,00 грн. (а.с.8).

Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішенні від 29.09.2020, залишеного без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021, при розгляді зразкової справи № 440/2722/20, до якої дана справа є типовою, а саме.

У зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020 у справі 1-247/2018(3393/18) та визнанням таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окремого положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, стаття 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту діяла та мала застосовуватись у редакції Закону України Про внесення змін до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 25.12.1998.

Таким чином, з 27.02.2020 позивач набув право на соціальне забезпечення у порядку редакції Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 25.12.1998, яка передбачала розмір допомоги до 5 травня особі з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи сім мінімальних пенсій за віком (стаття 13).

Проте, всупереч вказаному відповідачем позивачу щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2022 рік перерахована у розмірі. визначеному Додатком до Порядку використання у 2022 році коштів державного бюджету, передбачених для виплати щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни і жертвам нацистських переслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України Деякі питання виплати у 2022 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань від 07.05.2022 № 540, а саме у розмірі 3391,00 грн, що підтверджується матеріалами справи.

Що стосується посилань відповідача на те, що разова грошова допомога до 05 травня 2022 року виплачена позивачу правомірно у розмірі 3391,00 грн згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2022 року № 540, яка прийнята з урахуванням п. 22 р. 6 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, суд зазначає таке.

07 травня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову Деякі питання виплати у 2022 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань, якою, зокрема, затверджено Порядок використання у 2022 році коштів державного бюджету, передбачених для виплати щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни і жертвам нацистських переслідувань, згідно п. 5 якого виплата грошової допомоги здійснюється у розмірах згідно з додатком.

Згідно Додатку до вказаної постанови Розміри виплати у 2022 році разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань разова грошова допомога до 5 травня у 2022 році виплачується в таких розмірах: особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: - I групи - 4421 гривня; - II групи -3906 гривень; - III групи - 3391 гривня.

Наведена постанова КМУ від 07.05.2022 року № 540 прийнята відповідно до абзацу третього підпункту 2 пункту 22 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України.

Так, згідно із підпунктом 5 пункту 63 розділу І Закону України від 28.12.2014 № 79-VIII Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 22, зокрема, відповідно до якого в умовах воєнного стану або для здійснення згідно із законом заходів загальної мобілізації Кабінет Міністрів України може приймати рішення щодо порядку застосування і розмірів державних соціальних стандартів та гарантій, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування (абз. 3 пп. 2 п. 22).

Тобто, постанова Кабінету Міністрів України від 07.05.2022 року № 540, на підставі якої відповідачем у 2022 році виплачена позивачу разова грошова допомога до 5 травня, як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи, у розмірі 3391,00 грн відповідно до норм Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України в редакції Закону від 28.12.2014 року № 79-VIII.

Разом з цим, суд наголошує, що питання щодо можливості встановлення Бюджетним кодексом України іншого (додаткового) законодавчого регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, вже досліджувалось Конституційним Судом України.

Як вже зазначалась, у рішенні від 27.02.2020 року № 3-р/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому, Бюджетним кодексом України не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.

Конституційний Суд України наголосив, що встановлення Прикінцевими та перехідними положення Бюджетного кодексу України іншого, ніж у статтях 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551, законодавчого регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону №3551, що суперечить принципу верховенства права, встановленому статтею 8 Конституції України.

Крім того, за юридичною позицією Конституційного Суду України „встановлення пільг ветеранам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону № 3551, є одним із засобів реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту осіб, які захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність, та членів їхніх сімей. Держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності. Невиконання державою соціальних зобов`язань щодо ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, підриває довіру до держави. Соціальний захист ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, спрямований на забезпечення їм достатнього життєвого рівня. Обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей. У разі зміни правового регулювання набуті вказаними особами пільги чи інші гарантії соціального захисту повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації. Обмеження або скасування таких пільг, інших гарантій соціального захисту можливе лише у разі запровадження рівноцінних або більш сприятливих умов соціального захисту (абзаци другий, третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 18.12.2018 № 12-р/2018).

На підставі наведеного, рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 № 3-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України, окреме положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 3551-XII від 22.10.1993 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, окремі положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України в редакції Закону від 28.12.2014 № 79-VIII визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення цього рішення Конституційного Суду України.

Водночас, положення п. 22 р. VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України в редакції цього ж Закону від 28.12.2014 № 79-VIII змін не зазнали.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин п. 22 р. VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України в редакції Закону від 28.12.2014 № 79-VIII встановлюють інше (додаткове) законодавче регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни, відмінне від Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 3551-XII від 22.10.1993 року, хоча Конституційний Суд України вже наголошував, що це суперечить принципу верховенства права, встановленому статтею 8 Конституції України.

Суд зазначає, що згідно з ч. 1-3 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

ЄСПЛ у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 року у справі Щокін проти України зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

На підставі наведеного у сукупності, враховуючи висновки рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 № 3-р/2020, судову практику Європейського суду з прав людини та керуючись ст.ст. 6, 7 КАС України, суд доходить висновку, що у цій справі застосуванню підлягають норми статті 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 3551-XII від 22.10.1993 року, згідно з якою щорічно до 5 травня особі з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи виплачується разова грошова допомога у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, а не норми абзацу третього підпункту 2 пункту 22 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України та прийнятої на підстави цих положень Бюджетного кодексу України постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2022 року № 540.

При цьому, доходячи вказаних висновків, суд враховує, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, який затверджено Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

В свою чергу, згідно ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Однак, суд наголошує, що саме Закон України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 3551-XII від 22.10.1993 визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Водночас, після введення в Україні воєнного стану будь-яких змін до Закону № 3551-XII щодо скасування, обмеження чи звуження прав на отримання разової грошової допомоги до 5 травня спірній категорії осіб не вносилось.

Суд наголошує, що за установленою практикою Європейського Суду з прав людини насамперед Суд повинен розглянути, чи втручання було здійснене відповідно до закону. Цей вираз найперше вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, зможе передбачити його наслідки для себе. До того ж це законодавство має відповідати принципу верховенства права (рішення у справі Полторацький проти України (Poltoratskiy v. Ukraine) № 38812/97, ЄСПЛ 2003-V, рішення від 10 грудня 2009 року у справі Михайлюк та Петров проти України (Mikhaylyuk and Petrov v. Ukraine, заява № 11932/02), рішення у справах Круслен проти Франції (Kruslin v. France) та Ювіґ проти Франції (Huvig v. France) від 24 квітня 1990 року).

Окрім того, в спірних правовідносинах суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Конституційний Суд України зазначав, що особи, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, створених відповідно до законів України, а також члени їхніх сімей мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту (абзац четвертий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 20.12.2016 № 7-рп/2016); статус військовослужбовців будь-яких категорій обумовлено військовою службою, інститут якої надає їм спеціальний статус (друге речення абзацу десятого підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 25.04.2019 № 1-р(II)/2019); статус військовослужбовців обумовлює високий ризик отримання поранення, ушкодження здоров`я чи навіть загибелі під час виконання службових обов`язків під час захисту Вітчизни (друге речення абзацу п`ятого підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022 № 1-р(II)/2022).

Конституційний Суд України в аспекті частини п`ятої статті 17 Конституції України також наголошував, що держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності; невиконання державою соціальних зобов`язань щодо ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, підриває довіру до держави (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 18.12.2018 № 12-р/2018).

В Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 Конституційний Суд України висловив юридичну позицію, відповідно до якої норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними й мають безумовний характер; тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами, не можуть бути скасовані чи звужені (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України наголошує, що пенсійне забезпечення як основний складник соціальних гарантій високого рівня стосовно громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії Російської Федерації проти України, розпочатої в лютому 2014 року, не може бути скасоване або обмежене.

Зазначені позиції щодо неможливості порушення соціальних гарантій спірної категорії громадян (як тих, які наразі захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України, так і тих, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності, ветеранів війни та осіб, на яких поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту) висловлено також і в рішенні Конституційного Суду України від 12.10.2022 № 7-р(II)/2022.

Конституційний Суд України також зазначав, що обмеження пенсії встановленням максимального розміру та зупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262, порушують суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, зазначених у частині п`ятій статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що обмеження права позивачки щодо отримання разової грошової допомоги до 5 травня, як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи у розмірі семи мінімальних пенсій за віком є протиправним.

Що стосується посилань відповідача на те, що головним розпорядником коштів на виплату спірної грошової допомоги є Мінсоцполітики та належним відповідачем у справі має бути місцевий орган соціального захисту населення за місцем проживання отримувача, суд зазначає таке.

Так, суд наголошує, що відповідач у даній справі визнає, що саме він здійснив позивачу виплату грошової допомоги до 5 травня, у розмірі меншому, ніж встановлено Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

При цьому, позивач, не погоджуючись із такими діями відповідача, звертався до ГУПФУ в Чернігівській області із відповідною заявою щодо виплати належної суми допомоги до 5 травня.

Розглядаючи заяву позивача, ГУПФУ в Чернігівській області вказало, що Головним управлінням здійснено виплату допомоги до 5 травня згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2022 № 540 та відповідач не посилався на необхідність звернення позивача до іншого органу щодо виплати спірної допомоги.

Крім того, суд враховує, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2022 № 540 (на яку посилається відповідач):

- виплата щорічної разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань (далі - грошова допомога), здійснюється у 2022 році у розмірах не менше, ніж у 2021 році;

- виплата грошової допомоги у 2022 році здійснюється: органами Пенсійного фонду України - особам, які перебувають на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України як особи, яким призначено пенсію (щомісячне довічне грошове утримання), станом на 5 травня 2022 р., шляхом включення у відомості (списки) на виплату пенсій;

- розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є: щодо виплати щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни і жертвам нацистських переслідувань, які перебувають на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України як особи, яким призначено пенсію (щомісячне довічне грошове утримання), станом на 5 травня 2022 р., - Пенсійний фонд України.

Таким чином, оскільки безпосередню виплату щорічної разової грошової допомоги позивачу здійснив ГУПФУ в Чернігівській області, суд вважає, що Головне управління є належним відповідачем у даній справі.

З урахуванням зазначеного, керуючись частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою повного захисту прав, свобод, інтересів позивача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом:

визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік у меншому розмірі, ніж сім мінімальних пенсій за віком;

зобов`язання відповідача нарахувати позивачу грошову допомогу до 5 травня за 2022 рік у розмірі семи мінімальних пенсій за віком та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої частини щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2022 рік, з урахуванням Закону України Про внесення змін до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020, у розмірі 10147,00 грн., то суд зазначає таке.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого, є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Таким чином, суд зауважує, що не може підміняти визначений орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та виплати грошової допомоги, та на свій розсуд розраховувати суми такої допомоги, а тому вказані позовні вимоги є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

Також позивачем подано клопотання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, при вирішенні якого суд зважає на те, що в розумінні статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком. Крім того, у суду відсутні підстави вважати, що рішення суду виконане не буде.

При вказаних обставинах, суд вважає, що в задоволенні клопотання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду необхідно відмовити.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат згідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2022 рік у меншому розмірі, ніж сім мінімальних пенсій за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області нарахувати ОСОБА_1 грошову допомогу до 5 травня за 2022 рік у розмірі семи мінімальних пенсій за віком та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, буд. 83-а, м. Чернігів, 14005, ).

Повне рішення суду складено 24 листопада 2022 року.

Суддя О.Є. Ткаченко