Справа № 280/5799/19
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2022-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 280/5799/19

адміністративне провадження № К/9901/18169/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білоуса О.В.,

суддів - Блажівської Н.Є., Желтобрюх І.Л.,

за участю секретаря судового засідання Носенко Л.О.,

представника позивача Переяславської М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року (головуючий суддя Максименко Л.Я.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року (головуючий суддя Бишевська Н.А., судді - Добродняк І.Ю., Семененко Я.В.) у справі за адміністративним позовом Офісу великих платників податків ДПС до Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" про стягнення податкового боргу,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року Офіс великих платників податків ДПС (далі - Офіс ВПП) звернувся до суду з адміністративним позовом до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (далі - ПАТ «Запоріжжяобленерго»), в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача кошти у сумі податкового боргу у розмірі 504 545 865,05 грн з рахунків у банках, а також за рахунок готівки, що належить такому платнику податків.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» має податковий борг у розмірі 504545865,05 грн, який виник у зв`язку із несплатою самостійно визначених сум зобов`язань у деклараціях з податку на додану вартість. Зокрема зазначав, що контролюючим органом вживались заходи щодо погашення заборгованості, а саме ПАТ «Запоріжжяобленерго» направлена вимога про сплату боргу №1-23 від 6 січня 2016 року, однак, у встановлені законом строки оплата не була здійснена, у зв`язку з чим просив задовольнити позов та стягнути вказану суму з відповідача.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року, адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» кошти у сумі податкового боргу у розмірі 436144504,37 грн з рахунків у банках, а також за рахунок готівки, що належить такому платнику податків.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Розстрочено виконання рішення суду строком на 12 (дванадцять) місяців шляхом сплати ПАТ «Запоріжжяобленерго» до 30 числа кожного місяця по 15000000 грн протягом 11 місяців, починаючи з наступного місяця за днем набрання даним рішенням законної сили, залишок заборгованості до 30 числа останнього (12) місяця строку.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, ПАТ «Запоріжжяобленерго» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просило рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким відстрочити виконання судового рішення терміном на один рік з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Ухвалою Верховного Суду від 5 липня 2021 року відкрито касаційне провадження за скаргою ПАТ «Запоріжжяобленерго» на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року.

Підставою для відкриття касаційного провадження у справі визначено пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки скаржник у касаційній скарзі посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях неправильно застосували норми права, а саме пункт 87.9 статті 87 Податкового кодексу України (далі - ПК України). Крім того, відповідач у касаційній скарзі зазначає, що судами попередніх інстанцій безпідставно відмовлено у задоволенні його заяви про відстрочення виконання судового рішення, оскільки ним зазначалися конкретні існуючі обставини, які підтверджували критичну ситуацію з невиплатою заробітної плати працівникам підприємства, яка в свою чергу спричинена застосуванням до відповідача з боку Державного регулятора Національної комісії відповідного алгоритму відрахування коштів на його поточні рахунки. На думку ПАТ «Запоріжжяобленерго», така відмова сприяє накопиченню у нього нового податкового боргу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» зареєстроване як юридична особа та перебуває на обліку в Запорізькому управлінні Офісу ДПС як платник податків.

Станом на 5 серпня 2020 року за ПАТ «Запоріжжяобленерго» обліковувався податковий борг з податку на додану вартість, податку на прибуток внаслідок несплати самостійно задекларованих податкових зобов`язань та пені на загальну суму 504545865,05 грн, який виник на підставі поданих позивачем податкових декларацій та уточнюючих розрахунків, зокрема: податкова декларація з податку на додану вартість № від 20 серпня 2018 року на суму 14332407,94 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 19 вересня 2018 року на суму 27605691 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 31 жовтня 2018 року на суму 22146784 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 19 листопада 2018 року на суму 8828553 грн; уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок № за 1 грудня 2015 року на суму 1171667 грн; уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок № від 27 грудня 2018 року штрафні санкції на суму 35150 грн; уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок № за 1 лютого 2016 року на суму 141667 грн; уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок № за 1 квітня 2016 року на суму 133335 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 19 грудня 2018 року на суму 10883699 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 21 січня 2019 року на суму 12941807 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 25 лютого 2019 року на суму 24439282 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 20 березня 2019 року на суму 29363612 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 19 квітня 2019 року на суму 4515236 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 20 травня 2019 року на суму 6356424 грн; уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок № за 1 травня 2019 року на суму 29773 грн; уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок № від 21 червня 2019 року штрафні санкції на суму 893 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 20 червня 2019 року на суму 15456372 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 22 липня 2019 року на суму 22089567 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 20 серпня 2019 року на суму 16616970 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 20 вересня 2019 року на суму 22046680 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 21 жовтня 2019 року на суму 12248772 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 20 листопада 2019 року на суму 12449159 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 19 грудня 2019 року на суму 12364027 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 20 січня 2020 року на суму 24515382 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 20 лютого 2020 року на суму 12019461 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 20 березня 2020 року на суму 16688222 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 21 квітня 2020 року на суму 14400002 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 19 травня 2020 року на суму 22878932 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 19 червня 2020 року на суму 18102337 грн; податкова декларація з податку на додану вартість № від 20 липня 2020 року на суму 18414516 грн; податкова декларація з податку на прибуток підприємств № від 3 серпня 2017 року на суму 53409 грн; податкова декларація з податку на прибуток підприємств № від 3 листопада 2017 року на суму 2598921 грн.

Позивачем у відповідності до статті 59 ПК України рекомендованим листом з повідомленням про вручення була направлена податкова вимога № 1-23 від 6 січня 2016 року, яка була отримана відповідачем.

Також, контролюючим органом ПАТ «Запоріжжяобленерго» нараховано пеню за несвоєчасну сплату самостійно визначених зобов`язань з податку на додану вартість у розмірі 97913522,43 грн та з податку на прибуток у розмірі 763632,68 грн.

З урахуванням уточненої позовної заяви, податковий борг відповідача станом на 5 серпня 2020 року складав 504545 865,05 грн.

За наведених підстав та у зв`язку із несплатою ПАТ «Запоріжжяобленерго» згаданої суми грошових зобов`язань у добровільному порядку, позивач звернувся до суду із даним позовом про їх стягнення в судовому порядку.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню підлягає сума заборгованості лише з податку на додану вартість у розмірі 436 144 504,37 грн, яка набула статусу податкового боргу та обліковується за відповідачем станом на дату розгляду справи. В обґрунтування рішення суд зазначив, що під час розгляду справи представником позивача до суду подано письмові пояснення вх. №45819 від 30 вересня 2020 року, в яких зазначено, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» частково сплатило податковий борг, а тому станом на 28 вересня 2020 року за відповідачем обліковується лише податковий борг з податку на додану вартість на загальну суму 436144504,37 грн. Крім того, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для розстрочення виконання рішення суду, оскільки відповідач на даний час не має можливості виконати судове рішення і одразу одним платежем сплатити всю суму заборгованості.

Зазначена позиція підтримана Третім апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погоджується із вказаними висновками судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог про стягнення податкового боргу, враховуючи наступне.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до підпунктів 16.1.3, 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України, платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно із пунктом 46.1 статті 46 ПК України, податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

За приписами пунктів 49.1, 49.2 статті 49 ПК України, податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків. Платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є.

За змістом пункту 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Пунктом 56.11 статті 56 ПК України передбачено, що не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.

Відповідно до пункту 57.1 статті 57 ПК України, платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» у встановлені законом строки не було сплачено самостійно визначені суми податкових зобов`язань у вище наведених податкових деклараціях та уточнюючих розрахунках.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

За приписами підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 вказаного Кодексу, контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Згідно із пунктами 95.1, 95.2 статті 95 ПК України, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Пунктом 59.5 статті 59 ПК України передбачено, що у разі коли у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується, погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що виник після надіслання (вручення) податкової вимоги.

За приписами статті 129 ПК України, після закінчення встановлених цим кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов`язання на суму податкового боргу нараховується пеня.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства та враховуючи викладені обставини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність законних підстав для стягнення з відповідача спірної суми заборгованості, яка є предметом розгляду даної справи.

У касаційній скарзі ПАТ «Запоріжжяобленерго», як на підставу для відкриття касаційного провадження, зокрема, посилалося на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях неправильно застосували норми права, а саме пункт 87.9 статті 87 ПК України, проте, колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду даної справи зазначена норма судами попередніх інстанцій не застосовувалася.

Згідно із частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог про стягнення податкового боргу.

Що стосується рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині розстрочення виконання рішення суду, то колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, здійснюючи розстрочення виконання рішення суду виходив з того, що за приписами частини першої статті 378 КАС України встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Крім того, судами попередніх інстанцій зазначено, що підставою для розстрочення виконання рішення, у розумінні статті 378 КАС України, є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Тобто, вирішуючи питання про розстрочення виконання судового рішення, суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк тощо.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем подано заяву про відстрочення виконання рішення, в якій останній посилався на висновок судового експерта від 7 вересня 2020 року №123/124-20, яким встановлено наявність ознак критичної неплатоспроможності ПАТ «Запоріжжяобленерго». Позивач стверджув, що за період часу з жовтня 2016 року по квітень 2019 року у ПАТ «Запоріжжяобленерго» існувала критична ситуація з невиплатою заробітної плати працівникам підприємства, яка була спричинена застосуванням до позивача з боку Державного регулятора - Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) у періоди з лютого 2015 року по грудень 2016 pоку, з липня 2017 року по червень 2018 pоку, вереснь та груднь 2018 року фактично нульового нормативу (алгоритму) відрахування коштів на поточні рахунки ПАТ «Запоріжжяобленерго» з його розподільчого рахунку в уповноваженому банку (AT «Ощадбанк України»), виключно на який, відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», споживачі сплачували кошти за поставлену їм електричну енергію. Вказував, що зазначені обставини призвели до того, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» у вказані періоди практично не отримувало на свої поточні рахунки кошти в обсязі, необхідному для сплати податків, єдиного соціального внеску, виплати заробітної плати, витрат на здійснення господарської діяльності. У зв`язку з викладеним, залишки коштів на поточних рахунках ПАТ «Запоріжжяобленерго» використовувались підприємством у першу чергу для погашення наявної заборгованості із заробітної плати перед працівниками та сум податків на цю заробітну плату ЄСВ, ПДФО, військовий збір.

Проаналізувавши статтю 378 КАС України та врахувавши важке фінансове становище відповідача, та з метою надання можливості фактично виконати рішення суду, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для розстрочення виконання рішення суду, проте, у задоволенні заяви про відстрочення ПАТ «Запоріжжяобленерго» відмовлено.

Суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні рішення про розстрочення виконання рішення суду не врахували, що відстрочення та розстрочення податкових зобов`язань (податкового боргу) врегульовано нормами ПК України, а саме статтею 100, а керувалися статтею 378 КАС України.

Однак, судами попередніх інстанцій при ухваленні рішення про розстрочення рішення суду не надали аналізу пріоритетності застосування у даному випадку саме статті 378 КАС України, а не статті 100 ПК України.

Пунктом 100.2 статті 100 ПК України передбачено, що платник податків має право звернутися до контролюючого органу із заявою про розстрочення та відстрочення грошових зобов`язань або податкового боргу. Платник податків, який звертається до контролюючого органу із заявою про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань, вважається таким, що узгодив суму такого грошового зобов`язання.

А ні судом першої інстанції, а ні судом апеляційної інстанції не встановлено чи вживалися ПАТ «Запоріжжяобленерго» дії у порядку визначеному статтею 100 ПК України.

За змістом частин першої та другої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку про те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню в частині розстрочення виконання рішення суду, а справа у цій частині відповідно до правил статті 353 КАС України - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду необхідно врахувати все вище викладене, всебічно і повно з`ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 341, 349, 350, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року скасувати в частині розстрочення виконання рішення суду.

В цій частині справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 25 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді Н.Є.Блажівська

І.Л.Желтобрюх