Справа № 357/8071/22
Суддя: Орєхов О. І.
Дата ухвалення: 2022-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 357/8071/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 листопада 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участю секретаря Сокур О. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Циби Д.М.

розглянувши в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Батальйону патрульної поліції у місті Біла Церква про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з адмінінстративним позовом до Батальйону патрульної поліції у м. Біла Церква про скасування постанови ( а. с. 1-6 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2022 року ( а. с. 21 ), головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду.

08 вересня 2022 року за вх. № 31431 судом отримано заяву з виправленою помилкою ( а. с. 26 ) та адміністративний позов ( а. с. 27-32 ), в якому позивач ОСОБА_2 зазначав про наступне.

31.07.2022 року він, ОСОБА_2 , отримав від сержанта ОСОБА_3 постанову за номером ЕАР5691889 " про порушення дії знаку 3.2 " рух тз заборонено", що підтверджується копією постанови та записом з бодікамери сержанта ОСОБА_3 , це не є граматичною, орфографічною або ж друкарською помилкою як було зазначено у відповіді від 5.08.2022 р. на його оскарження Є246 від 1.08.2022 р., а є ганебним незнанням ПДР України. На відеозапису з боді камери має бути підтвердження цього - сержант ОСОБА_3 під час розгляду справи 31.07.2022 р. декілька разів назвав знак 3.21 "рух тз заборонено", але йому не дали можлиаості ознайомитись з відеоматеріалами справи, що також є порушенням його прав. Крім того, у заяві на оскарження штрафу від 1.07.2022 р., він вказав, що знак, який він за словами сержанта порушив, не відповідає стандартам України щодо дорожніх знаків і розташований всупереч вимог до застосування знаків, також, ні під час розгляду справи сержантом ОСОБА_3 , ні під час повторного розгляду справи 18.07.2022 р. йому не було надано доказів його правопорушення, у відповідь на його оскарження, було вказано, що його автівка на АЗС «ОККО» була розташована в якийсь не той бік, але ні зупинятись, ні стояти, ні розвертатись, ні їхати заднім ходом на АЗС «ОККО» по вул. Грибоєдова не заборонена, в нього виникає питання, то яким чином сержант ОСОБА_3 здогадався, що він порушив ПДР України, проїхавши на неіснуючий дорожній знак та чи є в нього хоч якісь докази цього порушення? Звинувачення не може грунтуватися тільки на одних припущеннях працівника поліції. Розглянувши його скаргу, постанову ЕАР № 5691889 від 31.07.2022 року скасовано, а справу надіслано на новий розгляд. При повторному розгляді, постанову БАБ № 727612 від 18.08.2022 року залишено без змін, а скаргу без задоволення. Позивач зазначає, що при повторному розгляді, не було надано доказів його правопорушення. Вважає, що йому було завдано матеріальних та моральних збитків на загальну суму в розмірі 17 796 гривень, з яких: 500 грн. складання заяви на оскарження штрафу; 200 грн. захист своїх прав під час перерозгляду справи; 2500 грн. ознайомлення з матеріалами справи; 2000 грн. складання позовної заяви до суду; 1000 грн. - підготовка до судового засідання; 2000 грн. захист своїх прав у судовому засіданні; 700 грн. - транспортні витрати; 96 грн. витрати на друк та ксерокопії; 7000 грн. моральна шкода, яка виразилася у душевних стражданнях, заподіяних йому, як законослухняному громадянину, незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності на підставі завідомо неправдивих відомостей, внесених два рази до оскаржуваної постанови, у хвилюваннях, які були викликані незаконним обвинуваченням, він пережив відчуття несправедливості, був пригніченим, переживав, що його права були порушені, пережив упередженість співробітників правоохоронних органів, що викликало у нього невдоволення, невпевненість, недовіру до правоохоронних органів, обурення в момент складання протоколу - пережив стан хвильованості. До моменту винесення остаточних рішень по вказаним вище справам він перебуває у постійному стресі, був та залишаюсь обуреним через таке зухвале та ганебне порушення законодавства України і його прав працівниками правоохоронного органу. Просив суд скасувати постанову БАБ 727612 від 18.08.2022 року та стягнути завданих йому матеріальних та моральних збитків на загальну суму в розмірі 17 796 гривень.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КАС України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Ухвалою судді від 13.09.2022 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Батальйону патрульної поліції у місті Біла Церква про скасування постанови було залишено без руху ( а. с. 33-35 ).

15 вересня 2022 року за вх. № 32372 судом отримано клопотання про зміну позовних вимог в частині відшкодування матеріальних збитків, яка дорівнює вартості електронного носія, який він придбав для передачі до суду відеозапису частини розмови, що відбулась під час перерозгляду справи 18.08.2022 року, вартість якого складає 150 грн., таким чином, загальна сума складає 17 946 грн., з яких: 150 грн. вартість електронного носія; 500 грн. складання заяви на оскарження штрафу; 200 грн. захист своїх прав під час перерозгляду справи; 2500 грн. ознайомлення з матеріалами справи; 2000 грн. складання позовної заяви до суду; 1000 грн. - підготовка до судового засідання; 2000 грн. захист своїх прав у судовому засіданні; 700 грн. - транспортні витрати; 96 грн. витрати на друк та ксерокопії; 7000 грн. моральна шкода, яку просив відшкодувати йому за рахунок держави ( а. с. 40 ).

23 вересня 2022 року за вх. № 33629 судом отримано заяву про поновлення пропущеного з поважних причин строку ( а. с. 45 ).

Ухвалою судді від 26 вересня 2022 року поновлено ОСОБА_2 пропущений строк для звернення до суду із адміністративним позовом до Батальйону патрульної поліції у місті Біла Церква про скасування постанови, відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін. Призначено судове засідання у справі на 03.10.2022 року ( а. с. 54-55 ).

03 жовтня 2022 року за вх. № 35249 судом оримано адміністративний позов ( змінений та доповнений ), підписаний адвокатом позивача Циба Д.М., в якому відповідачами були зазначені: поліцейський батальйону патрульної поліції у м. Біла Церква сержант поліції Бондаренко М.М., заступник начальника батальйону патрульної поліції капітан поліції Гаврилов М.С. та Департамент патрульної поліції Національної поліції України, в якому просив позовну заяву до суб`єкта владних повноважень задовольнити, скасувати постанову БАБ № 727612 від 18.08.2022 року, скасувати рішення про скасування постанови та направлення справи на новий розгляд від 05.08.2022 року та стягнення з відповідачів моральні збитки в сумі 18 000 грн. ( а. с. 57-62 ).

Розгляд справи неодноразово відкладавсчя з різних причин, останнього разу на 22.11.2022 року.

08 листопада 2022 року за вх. № 39418 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому Батальйон патрульної поліції в м. Біла Церква просили відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову мотивуючи наступним.

Відповідно до винесеної відповідачем Постанови, 31.07.2022 р. о 22 год 23 хв. водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом «Опель Вектра», номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: вул. Зінченка, 4, м. Біла Церква, Київська область, здійснив рух в зоні дії дорожнього знаку 3.21, «В`їзд заборонено», чим порушив п. 8.4.(в) ПДР, за що адміністративна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП. Зауважують, що поліцейський, 12.08.2021 р., перебуваючи в екіпажі патрульної поліції, здійснюючи патрулювання визначеної території, безпосередньо став свідком вчинення позивачем вищезазначеного адміністративного правопорушення, зокрема, під час розгляду справи було опитано позивача, який підтвердив факт того, що він здійснив проїзд на знак 3.21 «в`їзд заборонено». Отже, водій, керуючи транспортним засобом, не був уважним на даній ділянці дорозі та не звернув увагу на дорожній знак 3.21. ПДР «В`їзд заборонено». Неуважність водія не звільняє його від адміністративної відповідальності. Таким чином, Відповідач мав всі законні підстави винести Постанову, а також розглянути справу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення. Справу про адміністративне правопорушення стосовно порушення позивачем 31.07.2022 року вимог п. 8.4.(в) ПДР, що виразилось у не виконанні вимог знаку 3.21 ПДР «в`їзд заборонено». Перед початком розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідачем було роз`яснено позивачу його права передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України. Розпочавши розгляд справи про адміністративне правопорушення, відповідач назвав свою посаду, спеціальне звання та прізвище, та пояснив позивачу підставу звернення, а також, що він уповноважений на розгляд справ про адміністративні правопорушення передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП. Таким чином, розглядаючи дану справу, Відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами.

21 листопада 2022 року за вх. № 41265 судом отримано від представника позивача адвоката Циби Д.М. відповідь на відзив.

В судовому засіданні позивач та його представник, кожний окремо, підтримали позовні вимоги ( адміністративний позов змінений та доповнений від 03.10.2022 року ), надали пояснення ааналогічні викладеним в ній та просили скасувати постанову БАБ 727612 від 18.08.2022 року та стягнути моральні збитки на суму в розмірі 18 000 гривень.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, однак відомості про належне сповіщення судом не отримані.

Згідно ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Так, відповідач був обізнаний про перебування на розгляді в суді вказаної адміністративної справи, відповідач скористувався своїм правом на надання відзиву, в якому виклав свою позицію щодо адміністративного позову ОСОБА_2 .

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасника судового розгляду ( відповдіача ), оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський Суд, сторона по справі, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення ЄСПЛ у справі "Каракуця проти України").

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з ч.2 ст. 286 КАС України, позовну заяву щодо оскарження рішень субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Враховуючи викладене, положення ст. 286 КАС України, ст. 289 КУпАП, позивачу було поновлено строк для захисту своїх прав в судовому порядку, так як з адміністративним позовом до суду звернувся з пропущеним строком з поважних причин.

Суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що 31 липня 2022 року позивача ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

В оскарженій позивачем постанові зазначено, що 31.07.2022 р. о 22 год 23 хв. водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом «Опель Вектра», номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: вул. Зінченка, 4, м. Біла Церква, Київська область, здійснив рух в зоні дії дорожнього знаку 3.21, «В`їзд заборонено», чим порушив п. 8.4.(в) ПДР, за що адміністративна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП ( а. с. 7 ).

Оскаржувальна постанова про накладення адміністративного стягнення серії ЕАР № 5691889 від 31.07.2022 року по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 була складена поліцейським батальйону патрульної поліції у м. Біла Церква сержантом поліції Бондаренко М.М.

За заявами позивача, 05.08.2022 року заступником командира батальйону патрульної поліції капітаном поліції Гавриловим М.С. постанову про накладення адміністративного стягнення ЕАР № 5691889 від 31.07.2021 року, відносно ОСОБА_2 , скасовано, а справу направлено на новий розгляд ( а. с. 14-15 ).

Встановлено, що при повторному розгляді, 18.08.2022 року винесено постанову БАБ № 727612 від 18.08.2022 року, якою позивача ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

В оскарженій позивачем постанові зазначено, що 31.07.2022 р. о 22 год 23 хв. водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом «Опель Вектра», номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: вул. Зінченка, 4, м. Біла Церква, Київська область, здійснив рух в зоні дії дорожнього знаку 3.21, «В`їзд заборонено», чим порушив п. 8.4.(в) ПДР, за що адміністративна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП. Постановлено застосувати до ОСОБА_4 адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. ( а. с. 8 ).

Оскаржувальна постанова про накладення адміністративного стягнення серії БАБ № 727612 від 18.08.2022 року по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 була складена поліцейським батальйону патрульної поліції у м. Біла Церква сержантом поліції Бондаренко М.М.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 повторно звернувся до відповідача про скасування постанови, де заступником командира батальйону патрульної поліції капітаном поліції Гавриловим М.С. прийнято рішення про залишення постанови без змін, а скаргу без задоволення ( а. с. 18 ).

Зі змісту ст. 9 КУпАП слідує, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст.10 КУпАП).

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності ( ст. 7 КУпАП).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності регулюються КУпАП.

Відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Як передбачено ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно п.1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Отже, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості.

Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно п. 8 ч.1 статті 23 зазначеного Закону поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

В пункті 1.3 Правил дорожнього руху зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з статтею 31 Закону № 580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Так, 26.04.2018 р. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/855/17, адміністративне провадження №К/9901/18195/18 (ЄДРСРУ № 73700356) вказав, що аналіз положень статей КУпАП дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Окремо необхідно наголосити, що Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. А для підтвердження порушення позивачем Правил дорожнього руху України відповідач, відповідно до ст. 251 КУпАП мав би надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення.

Відповідно до статті 77 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі №524/5536/17 та від 17.07.2019 у справі №295/3099/17.

Так, складаючи оскаржувану постанову відносно позивача, в ній зазначено, що 31.07.2022 р. о 22 год 23 хв. водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом «Опель Вектра», номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: вул. Зінченка, 4, м. Біла Церква, Київська область, здійснив рух в зоні дії дорожнього знаку 3.21, «В`їзд заборонено», чим порушив п. 8.4.(в) ПДР, за що адміністративна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, однак, з боку відповідача не надано суду жодного належного та допустимого доказу зазначеному у вчиненого з боку позивача адміністративного правопорушення.

Так, оскаржувана постанова, Серія БАБ № 727612 від 18.08.2022 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122 хоча і містить посилання на відео з боді камери 477 472, однак жодного доказу такого порушення ( відеодоказу ) з боку відповідача суду не надано.

Звертаючись до суду з відзивом на адміністративний позов, відповдіач не не надав відео, яке зафіксувало вчинення з боку позивача адміністративного правопорушення.

До того ж, суд не бере до уваги доводи відповідача, які викладені у відзиві на адміністративний позов, в якому останній зазначав, що поліцейський перебуваючи в екіпажі патрульної поліції, здійснюючи патрулювання визначеної території, безпосередньо став свідком вчинення позивачем вищезазначеного адміністративного правопорушення, виходячи з наступного.

Так, візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Для підтвердження порушення Позивачем Правил дорожнього руху України відповідач (Управління патрульної поліції), відповідно до статті 251 КУпАП, мав би надати, зокрема, відеозапис події, фотокартки такого порушення.

Посилання на оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності як на беззаперечний доказ вчинення ним правопорушення є помилковим, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Такої правової позиції дотримується ВС КАС в постанові від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17.

Отже, хоча в оскаржуваній постанові і є посилання на відео з боді камери, однак відповідно до статті 251 КУпАП, відповдіач звертаючись до суду з відзивом на адміністративний позов, такі докази, як відеозапис події, фотокартки такого порушення не надав.

Також, не заслуговують увагу і доволи відповідача у відзиві на адміністративний позов, в якому відповідач зазначав, що позивач визнав, що вчинив правопорушення та здійцснив порушив знак «рух заборонено», оскільки сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності.

Така правова позиція міститься в постанові КАС ВС від 15 травня 2019 року у справі № 537/2088/17.

У рішенні від 10 лютого 1995 року у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" Європейський суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів:(п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05;п,53 Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_3 проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).

Так, з матеріалів справи вбачається, що належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо достовірно встановити порушення позивачем ПДР відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Сама ж по собі наявність такої постанови не підтверджує факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Саме до такого висновку дійшов Верховноий Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.04.2018 року у справі №338/1/17.

Аналогічної позиції дотримується і ВС/КАС в постанові № 216/5226/16-а від 18.07.2019 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в судове засідання не з`явився, будь-яких доказів на підтвердження обставин зазначених в оскаржуваній постанові не надав.

Тому, за таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, на думку суду, є недоведеним.

Суд наголошує на тому, що провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного спливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09 червня 1998 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

На підставі відповідної практики ЄСПЛ можна зробити однозначний висновок, що суд не має права перебирати на себе функцію обвинувача у справах про адміністративні правопорушення, які в розумінні Конвенції прирівнюються до кримінального провадження, оскільки в такому випадку суд перестає бути незалежним та неупередженим органом з розгляду спорів, що є безумовним порушенням ст. 6 Конвенції в частині права кожного на справедливий суд.

В такому випадку суд позбавлений можливості самостійно здійснювати збір додаткових доказів, що підтверджували б або спростовували б вину правопорушника, а отже судовий розгляд здійснюється на підставі наданих суду матеріалів.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Вищевказаний принцип знайшов відображення і в рішеннях Європейського Суду з прав людини («Капо проти Бельгії», 42914/98, 13.01.2005року, «Радіо Франс проти Франції», 53984/00, 30.03.2004 року…) за якими прийняття доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

З урахуванням наведеного, з точки зору достатності доказів, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять тієї сукупності доказів, яка б усунула обґрунтований сумнів щодо доведеності наявності в діянні ОСОБА_2 , кваліфікованого адміністративного правопорушення.

Докази мають велике значення для правильного вирішення справи, оскільки саме на основі доказів ґрунтується повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи. При розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Для використання доказу при розгляді справи необхідно, щоб він був відносним і допустимим.

Всупереч вказаним вимогам, матеріали спрваи не містять у повному обсязі документи, що підтверджують вчинення позивачем адміністративного правопорушення та дають змогу суду переконатився у зазначеному.

Тому, у відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 247 КУпАП, провадження у справі відносно ОСОБА_2 підлягає закриттю.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями ч. 1 ст. 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків ( стаття 72 КАС Ураїни ).

Згідно ч. 3 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, з огляду на вищевстановлені обставини та наведені вимоги закону, заявлені позовні вимоги позивача в частині скасування оскаржуваної постанови є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог позивача з урахуванням клопотання про зміну позовних вимог в частині відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди в загальному розмірі 17 946 грн., суд приходить до наступного.

Так, звертаючись до суду з вимогами в цій частині, позивач зазначив, що вказана сума складається з наступного: 150 грн. вартість електронного носія; 500 грн. складання заяви на оскарження штрафу; 200 грн. захист своїх прав під час перерозгляду справи; 2500 грн. ознайомлення з матеріалами справи; 2000 грн. складання позовної заяви до суду; 1000 грн. - підготовка до судового засідання; 2000 грн. захист своїх прав у судовому засіданні; 700 грн. - транспортні витрати; 96 грн. витрати на друк та ксерокопії; 7000 грн. моральна шкода.

Стосовно вимог позивача в частині стягнення з відповдіача матеріальних збитків, суд зазначає про наступне.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа ( ч. 1 ст. 139 КАС України ).

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Як встановлено в судовому засіданні та не спроствано з боку позивача, 150 грн. вартість електронного носія; 500 грн. складання заяви на оскарження штрафу; 200 грн. захист своїх прав під час перерозгляду справи; 2500 грн. ознайомлення з матеріалами справи, понесені останнім поза судовим розглядом та є такими, що не відносяться до судових витрат, а також, понесення вказаних сум, жодним чином з боку позивача не підтверджено.

До того ж, не підтверджено належними та допустимими доказами позивачем і понесення таких сум, як: 2000 грн. складання позовної заяви до суду; 1000 грн. - підготовка до судового засідання; 2000 грн. захист своїх прав у судовому засіданні; 700 грн. - транспортні витрати; 96 грн. витрати на друк та ксерокопії.

Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 7000 гривень, суд зазначає наступне.

Відповідач звертаючись з вказаною вимогою зазначав, що моральна шкода виразилася у душевних стражданнях, заподіяних йому, як законослухняному громадянину, незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності на підставі завідомо неправдивих відомостей, внесених два рази до оскаржуваної постанови, у хвилюваннях, які були викликані незаконним обвинуваченням, він пережив відчуття несправедливості, був пригніченим, переживав, що його права були порушені, пережив упередженість співробітників правоохоронних органів, що викликало у нього невдоволення, невпевненість, недовіру до правоохоронних органів, обурення в момент складання протоколу - пережив стан хвильованості. До моменту винесення остаточних рішень по вказаним вище справам він перебуває у постійному стресі, був та залишаюсь обуреним через таке зухвале та ганебне порушення законодавства України і його прав працівниками правоохоронного органу.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Частиною першою статті1, ч. 3 ст.19, ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

За нормами п. 2 ч. 1 ст. 1, п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про право на відшкодування заподіяної шкоди.

Разом із тим, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб вказаних органів лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

У судовому засіданні із наданих доказів судом встановлено, що позивач не був засуджений, не притягувався до кримінальної відповідальності, відносно нього не був застосований запобіжний захід, не затримувався, та на нього не накладались адміністративні стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. У даній постанові, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

В судовому засіданні позивачем не доведено, що внаслідок притягнення його до відповідальність за порушення правил дорожнього руху, також протизаконними діями працівників патрульної поліції він пережив довготривалий пригнічений стан, що негативно відобразилось у його повсякденному житті, психологічно страждав. До позовної заяви не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме з боку відповідача, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань. Разом із тим суд вважає доведеним той факт, що внаслідок складання працівником поліції постанови та притягнення позивача ОСОБА_2 до відповідальності він пережив неприємні емоції. Проте в судовому засіданні позивачем та його представником не доведено належними та допустимими доказами, що дані негативні емоції досягли рівня страждання та/або приниження внаслідок протиправних дій поліцейського і являються підставою для відшкодування моральної шкоди та стягнення грошових коштів в розмірі 7000 грн.

Сам факт оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення, не являється доказом заподіяння позивачеві моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування.

Тому, вимоги позивача в частині стягненя моральної шкоди, є такими, що не підлягають задовлленню.

В свою чергу, суд зазначає, що отриманий судом 03.10.2022 року за вх. № 35249 адміністративний позов ( змінений та доповнений ) ( а. с. 57-62 ) не був прийнятий судом до уваги, оскільки останній був поданий представником позивача з порушенням вимог статті 47 КАС України.

Так, частиною третьою статті 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою - третьою статті 44 КАС України обумовлено, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки. Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Учасники справи мають право: 1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; 2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; 3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; 4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; 5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; 6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Згідно з частиною першою статті 47 КАС України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Аналіз наведених процесуальних норм дає підстави для висновку, що після відкриття провадження у справі за предметом позову, визначеним прохальною частиною позовної заяви, позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши відповідну заяву. При цьому, норми КАС України дозволяють позивачу скористатись таким правом до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Як зазначено, вище, ухвалою судді від 26.09.2022 року було поновлено ОСОБА_2 пропущений строк для звернення до суду із адміністративним позовом до Батальйону патрульної поліції у місті Біла Церква про скасування постанови, відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін. Призначено судове засідання у справі на 03.10.2022 року ( а. с. 54-55 ).

З адміністративним позовом ( змінений та доповнений ) представник позивача звернувся до суду в день судового засідання 03.10.2022 року, тобто з порушенням вимог статті 47 КАС України.

Крім того, суд зазначає, що предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, відповідно до яких суд має ухвалити рішення, а підставою позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які складаються із фактів, що тягнуть за собою певні правові наслідки: зміну чи припинення правовідносин.

Розміром позову є кількісна характеристика позовних вимог. Отже, збільшення або зменшення розміру позовних вимог може відбутися шляхом зміни кількісних характеристик позовних вимог, але в межах спірних правовідносин.

Водночас предмет позову кореспондує із способами судового захисту права (змістом позову), які визначені статтею 5 КАС України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що свідчить про обрання позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права або його доповнення, у межах спірних правовідносин.

Отже, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - зміну обставин, на яких ґрунтуються вимоги особи, яка звернулася з позовом. Зміна предмету або підстав позову може відбуватися лише у межах спірних правовідносин. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Наслідком розгляду заяви, зміст якої свідчить про одночасну зміну предмета і підстав позову є повернення такої заяви та розгляд раніше заявлених позовних вимог, якщо позивач не відмовляється від позову. Водночас у таких випадках позивач не позбавлений права звернутися з новим окремим позовом у загальному порядку.

Такий правовий підхід щодо застосування норми процесуального права - статті 47 КАС України викладений у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 826/19197/16 і Суд не вбачає підстав відступити від указаного висновку.

Як свідчать обставини даної справи, 03.10.2022 року представник позивача через канцелярію суду подав адміністративний позов ( змінений та доповнений ).

Так, у первісному позові позивач ОСОБА_2 звертався до відповідача Батальйону патрульної поліції у м. Біла Церква та просив суд скасувати постанову БАБ 727612 від 18.08.2022 року та стягнути завданих йому матеріальних та моральних збитків на загальну суму в розмірі 17 796 гривень.

В той же час, у адміністративному позові ( змінений та доповнений ) від 03.10.2022 року, останній звертався вже до відповідачів: поліцейський батальйону патрульної поліції у м. Біла Церква сержант поліції Бондаренко М.М., заступник начальника батальйону патрульної поліції капітан поліції Гаврилов М.С. та Департамент патрульної поліції Національної поліції України, в якому просив позовну заяву до суб`єкта владних повноважень задовольнити, скасувати постанову БАБ № 727612 від 18.08.2022 року, скасувати рішення про скасування постанови та направлення справи на новий розгляд від 05.08.2022 року та стягнення з відповідачів моральних збитків в сумі 18 000 грн. ( а. с. 57-62 ).

Отже, зі змісту поданої представником позивача адміністративного позову ( 03.10.2022 року ) випливає, що позивач обрав інший, на відміну від первісно обраного, спосіб захисту порушеного права у межах спірних правовідносин.

Тому, предметом судового розгляду був адміністративний позов позивача, з яким до суду звернувся останній, уточнений 08.09.2022 року ( а. с. 26, 27-32 ) з урахуванням клопотання про зміну позовних вимог в частині відшкодування матеріальних збитків ( а. с. 40 ), тобто в межах заявлених вимог та поданих відповідно до положень вимог статті 47 КАС України.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 19, 56 Конституції України, ст. 1176 ЦК УКраїни, ст. 2, 3, 5, 6-10, 20, 44, 47, 72, 73, 77, 78, 122, 139, 159, 205, 229, 241-246, 255, 268, 286, 295 КАС України, ст.7, 9, 182, 205, 247, 251, 252, 288, 289, 293 КУпАП, постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Законом України «Про національну поліцію», Законом України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд, -

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Батальйону патрульної поліції у місті Біла Церква про скасування постанови, - задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення від 18.08.2022 року, серія БАБ № 727612 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , - закрити.

В іншій частині вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_2 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Батальйон патрульної поліції в м. Біла Церква ( адреса місцезнаходження: 09109, Київська область, м. Біла Церква, вул. Сухоярська, 18А).

Повний текст судового рішення складено 23 листопада 2022 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов