Справа № 947/38740/21
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2022-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 р.м.ОдесаСправа № 947/38740/21
Головуючий в 1 інстанції: Бескровний Я.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 15 серпня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксованого в автоматичному режимі,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування постанови по справах про адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, серії ВН №00001126 від 15.11.2021 року.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 15 серпня 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

З огляду на неприбуття у судове засідання 16 листопада 2022 року сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце його проведення, колегія суддів у відповідності до ст.311 КАС України вирішила розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.11.2021 року Головним спеціалістом відділу провадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного контролю на транспорті Блажко Є.М. винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України, серії ВМ №00001126, якою є позивач, та притягнуто його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.132-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500 грн..

Постановою встановлено, що 14 листопада 2021 року о 14 год. 37 хв. за адресою Р-03 Північно-Східний м.Києва, км.19+543, зафіксовано транспортний засіб марки «MAN TGX 26.540», який рухався із перевищенням нормативних параметрів, зазначених пунктом 22.5 ПДР України, яке складає від загальної маси транспортного засобу 5,6% (6,694 тон).

Постанова містить назву технічного засобу, яким в автоматичному режимі зафіксоване правопорушенняWIM4,4 та номер свідоцтва про повірку технічного засобу та строк його дії - №35-02/6017, 6018,6019,6020 до 26.10.2022 року.

Зазначену постанову надіслано відповідачем позивачеві засобами поштового зв`язку АТ "Укрпошта" і отримано позивачем особисто 19.11.2021 року, що підтверджується сервісом "Трекінг відправлень" АТ "Укрпошта".

Винесення вказаної постанови і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що самостійно проведені позивачем математичні розрахунки є некоректними, оскільки позивач встановлює перевищення нормативного навантаження шляхом множення відсотку такого перевищення на нормативно дозволене навантаження. Такі математичні розрахунки, на думку суду, є помилковими, оскільки не охоплюють усі показники, у тому числі навантаження по осях транспортного засобу.

Також суд зазначив, що товарно-транспортна накладна не є первинним документом, що підтверджує фактичну масу товарно-матеріальних цінностей, що перевозяться, а використовується виключно для обліку таких товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей.

Необґрунтованими є і доводи позивача в якості підстави для задоволення позову про те, що транспортний засіб MAN TGX 26.540 з цим же самим вантажем було проведено зважування за допомогою стаціонарного вагового комплексу в місці завантаження/розвантаження, за результатами якого не було зафіксовано перевищення нормативних параметрів, зазначених пунктом 22.5 Правил дорожнього руху України.

Також суд зазначив, що з доданої до позову ТТН вбачається, що зважування на стаціонарному ваговому комплексі в місці завантаження відбувалось 10.11.2021 року, але зазначені обставини не виключають перевезення одночасно й інших товарно-матеріальних цінностей, не вказаних у вказаній ТТН, що може вплинути на загальну вагу транспортного засобу.

Щодо підтвердження ваги транспортного засобу під час розвантаження, яке відбувалось 14.11.2021 року, суд вважав такі доводи позивача безпідставними, скільки ТТН містить інформацію про підтвердження отримувачем ваги, однак не є підтвердженням перевірки ваги ТЗ.

Сам факт наявності товарно-транспортної накладної не виключає перевезення, одночасно й інших товарно-матеріальних цінностей, не вказаних в первинних документах, що впливає на загальну вагу транспортного засобу.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 5 Закону України "Про автомобільний транспорт" (далі Закон) передбачено, що основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Державне регулювання та контроль у сфері автомобільного транспорту спрямовані на:

забезпечення балансу інтересів держави, органів місцевого самоврядування, користувачів транспортних послуг та підприємств, установ, організацій, інших юридичних та фізичних осіб - суб`єктів господарювання на автомобільному транспорті незалежно від форм власності;

забезпечення якісного та безпечного функціонування автомобільного транспорту;

розвиток та удосконалення нормативно-правової бази діяльності автомобільного транспорту;

визначення загальних засад стратегічного розвитку, системи управління, реформування та регулювання автомобільного транспорту;

визначення пріоритетних напрямів розвитку та шляхів оптимізації діяльності автомобільного транспорту;

захист прав споживачів під час їх транспортного обслуговування;

захист національного ринку транспортних послуг та суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність у сфері автомобільного транспорту;

створення рівних умов для роботи всіх суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність у сфері автомобільного транспорту, обмеження монополізму та розвиток конкуренції;

забезпечення зайнятості населення, підготовки спеціалістів і робочих кадрів, охорони праці;

раціональне використання енергетичних та матеріальних ресурсів;

охорону довкілля від шкідливого впливу автомобільного транспорту, проведення науково-технічної роботи, досліджень та розвиток системи статистики.

Державне регулювання та контроль у сфері автомобільного транспорту реалізується шляхом проведення центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування економічної, тарифної, науково-технічної та соціальної політики, ліцензування та сертифікації на автомобільному транспорті, задоволення потреб автомобільного транспорту в паливно-енергетичних і матеріально-технічних ресурсах і транспортних засобах.

Відповідно до ст.6 Закону державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажив на території України, у тому числі - габаритно-ваговий контроль транспортних засобів.

Відповідно до п.22.5 Правил дорожнього руху, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т), або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Відповідно до ч.2 ст.132-1 КУпАП (Порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів та правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами) перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі: п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно; однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20%; двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20%, але не більше 30%; трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30%.

В обґрунтування власної позиції позивачем було зазначено, що для його ТЗ забороняється перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами, у разі навантаження на строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 тон, оскільки ТЗ є контейнеровозом, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

У даній ситуації, посадовою особою відповідача, відповідно до відомостей, зафіксованих в автоматичному режимі технічним засобом WIM 4, невстановленого типу (в постанові не зазначено), за адресою а.д. Р-03, північно-східний обхід м. Києва, км 19+543, о 14 год 37 хв 14.1 1.2021р. було встановлено, що ТЗ позивача допущено рух ТЗ із перевищенням нормативних параметрів, зазначених п.22.5 ПДР України: загальної маси транспортного засобу на 5.6% (6,964 тон).

Оскаржувана постанова не містить інформації про тип транспортного засобу (контейнеровоз тощо), що ставить під сумнів твердження відповідача про врахування вказаного критерію при встановлення факту перевищення встановлених законодавством вагових норм.

Колегія суддів не приймає до уваги вказані доводи та зазначає, що виокремлення в п.22.5 Правил дорожнього руху законодавцем такого виду перевезень, як перевезення контейнеровозом, та встановлення іншого (вищого) вагового обмеження, може бути застосовано до спірних правовідносин та аналогічних ним лише у випадку здійснення перевезення вантажу контейнеровозом з використанням безпосередньо універсального контейнера, який є одиницею транспортного обладнання багаторазового використання, призначеного для перевезення та короткочасного зберігання вантажів без проміжних перевантажень, зручного для механізованого навантаження та розвантаження, завантаження та вивантаження (внутрішній об`єм дорівнює 1 куб.м і більше).

Так, Розділом 17 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтранса України від 14.10.1997 №363, передбачено, що універсальні автомобільні контейнери призначені для перевезення дрібних партій вантажів без тари, у первинній або у полегшеній тарі. В цих контейнерах перевозяться продовольчі і промислові товари широкого споживання, продукція виробничо-технічного призначення, сільськогосподарські продукти і домашні речі громадян.

Забороняється перевозити в універсальних контейнерах вантажі, які швидко псуються, сипучі вантажі без тари, вибухові, займисті, їдкі та отруйні речовини, смердючі вантажі та ті, які забруднюють стіни і підлогу контейнера, а також вантажі, які не можуть бути завантажені в контейнер або вивантажені з нього без застосування вантажно-розвантажувальних механізмів.

Універсальні автомобільні контейнери, що належать Перевізникам, повинні мати єдину нумерацію, а також нанесене фарбою, що контрастно виділяється від кольору контейнера, таке маркування: розпізнавальний знак; номер контейнера; найменування власника контейнера; вантажність і маса тари контейнера, кг; внутрішній об`єм контейнера, куб.м; місце, місяць і рік виготовлення контейнера; час останнього капітального ремонту і наступного ремонту контейнера. Номер контейнера наноситься на всіх бокових стінках, даху і всередині контейнера.

Суд зазначає, що вказані Правила у розділі 19 (Правила перевезень продукції сільського господарства) передбачають правила перевезень зернових вантажів, за якими (п.19.1.1) зерно (яке є сипучим вантажем) перевозять тарним або безтарним способом рухомим складом з бортовими, самоскидними та спеціальними кузовами.

З матеріалів справи вбачається, що в даному випадку перевезення кукурудзи (також сипучого вантажу) провадилось безтарним способом бортовими або самоскидним рухомим складом та без застосування універсального контейнера в розумінні вказаних Правил (іншого позивачем доведено не було), в зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що вищевказане перевезення в контексті спірних правовідносин не можна кваліфікувати, з правової точки зору, як контейнерне перевезення, що у свою чергу виключає можливість перевезення вантажу вагою понад 40 т - до 44 т.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, визначеною, в постанові від 29 січня 2020 року, справа №814/1460/16.

У вказаній постанові касаційний суд зазначив, що «на думку позивача, транспортні засоби, які зважувались, є контейнеровозами, а для них встановлені Правилами дорожнього руху інші параметри ваги, тому при повторному зважуванні навантаження на осі не перевищувало норми.

Суд апеляційної інстанції вказав, що транспортні засоби позивача являються контейнеровозами, а тому у відповідності до пункту 22.5 Правил дорожнього руху до них застосовуються зовсім інші нормативні вагові параметри, ніж зазначені ОСОБА_2 в актах, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що постанови від 23 червня 2016 року № 021241, № 021242, № 021243, № 021244, № 021250, № 021251, № 021252 та від 07 липня 2016 року № 021271, № 021268, № 021269, № 021270 підлягають скасуванню.

Однак, суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність оскаржуваних постанов з підстав, що при зважуванні транспортних засобів, належних позивачу, під час проведення рейдової перевірки 31 травня 2016 року, документи складено інспектором Бліновою Л. П. відповідно до вимог чинного законодавства, а позивач не довів суду, що вантаж перевозився в контейнерах, для того, щоб застосувати вагові параметри, встановлені Правилами дорожнього руху для контейнерів. При цьому, чеки зважування свідчать, що позивачем порушені нормативно допустимі параметри ваги.

Крім цього, суд першої інстанції встановив, що позивачем перевозився подільний вантаж - кукурудза. Чинним законодавством взагалі забороняється перевезення подільних вантажів з перевищенням вагових параметрів автомобільними дорогами (пункт 22.5 Правил дорожнього руху), тому дозвіл на рух такого вантажу не видається, а може лише бути застосована відповідальність у вигляді плати за проїзд, якщо при зважуванні вантажу встановлено порушення вагових параметрів, тому позов в цій частині підлягає задоволенню, а постанови від 23 червня 2016 року та від 07 липня 2016 року скасуванню.

Слід зауважити, що відповідно до наказу Міністерства транспорту України від 14 січня 1997 року № 363 "Про затвердження правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні" дано визначення н/причеп-контейнеровоз - транспортний засіб спеціалізованого призначення, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів певних категорій-контейнерів. Забороняється перевозити в універсальних контейнерах сипучі вантажі без тари (пункт 17.2 наказу).

Як встановлено судами, позивачем перевозився подільний вантаж - кукурудза.

Однак результати зважування транспортних засобів чітко засвідчують нерівномірність розподілу завантаження вантажу по транспортному обладнанню, що унеможливлюється при виконанні перевезень в контейнерах.

В свою чергу, у відзиві на касаційну скаргу інспектором ОСОБА_2. вказано, що відповідно до наданих водіями товаро-транспортними накладними перевезенню підлягав розподільний вантаж - кукурудза, який вантажовідправником наданий автоперевізнику для перевезення у спосіб - насипом, без тари, не в контейнері.

Враховуючи наведене, суд як першої, так і апеляційної інстанцій дійшли передчасних висновків в частині оскаржуваних постанов про застосування адміністративно-господарського штрафу від 23 червня 2016 року № 021241, № 021242, № 021243, № 021244, № 021250, № 021251, № 021252 та від 07 липня 2016 року № 021271, № 021268, № 021269, № 021270.»

Посилання позивача на ТТН №241072 від 14 листопада 2021 року, яка, на його думку, свідчить про відсутність факту перевищення ваги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з аналізу цієї ТТН вбачається, що загальна вага ТЗ складала 44320 кг., в той час, як максимально допустима є 40 т.

Крім того, суд зазначає, що ТТН не є документом суворої звітності (обліку), а тому не може мати визначальний (пріоритетний) вплив в межах даної справи та повинна оцінюватись в сукупності з іншими доказами.

При цьому, слід наголосити, що відповідно до 1 Розділу Правил товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Наведене формулювання свідчить, що ТТН в першу чергу є документом комерційно-господарського характеру, що складається суб`єктами підприємницької діяльності з метою обліку товарно-матеріальних цінностей.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, вказаною в постанові від 31 липня 2019 року справа №802/518/17-а, у якій судом було зазначено, що посилання позивача на те, що перевезення позивачем товару відповідно до товарно-транспортної накладної, з урахуванням нормативної ваги автомобіля та причепу, виключає перевантаження транспортних засобів, Верховний Суд вважає необґрунтованими. Так, відповідно до пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, товарно-транспортна накладна не є первинним документом, що підтверджує фактичну вагу товарно-матеріальних цінностей, що перевозяться, а використовується виключно для обліку таких товарно-матеріальних цінностей в аспекті підтвердження факту. Тому, сам факт наявності товарно-транспортної накладної не виключає перевезення одночасно і інших товарно-матеріальних цінностей, не вказаних в первинних документах, що впливає на загальну вагу транспортного засобу.

Крім того, колегія суддів не враховує посилання позивача на ту обставину, що оскаржувана постанова містить лише масу перевищення вагової норми та її відсоток, тобто величину, що підлягає обчисленню шляхом порівняння граничної допустимої фактичної маси типу транспортного засобу з інформацією про фактичну масу транспортного засобу в момент зважування, однак вказаної інформації оскаржувані постанови не містять, та доказів на підтвердження перевищення встановлених законодавством вагової норми не надано, оскільки представником відповідача надано (а.с.94-95) як формулу розрахунку перевищення ваги, так і фактично розраховано перевищення допустимої ваги з урахуванням похибки.

Крім того, колегія суддів враховує, що оскаржувана постанова, як така, містить всю необхідну інформацію, зокрема, дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, моделі номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки, що настають у разі несплати штрафу, а також порядок оскарження постанови, відривну квитанцію і зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення вигляді штрафу; адресу веб-сайту в мережі Інтернет, на якому особа може ознайомитися із зображенням чи відеозаписом транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення, ідентифікатор для доступу до зазначеної інформації.

Також, ч.2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд звертає увагу на те, що здійснюючи судочинство Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 липня 2006 р. у справі «Проніна проти України» зазначив, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов`язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довід. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення (CASE OF Svetlana Vladimirovna PRONINA against Ukraine, аpplication no. 63566/00).

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного позову.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м.Одеси від 15 серпня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.