Справа № 140/3856/22
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 140/3856/22 пров. № А/857/11978/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Ніколіна В.С., Пліша М.А.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 липня 2022 року (головуючий суддя: Дмитрук В.В., місце ухвалення - м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 , 17.05.2022 звернувся до суду з позовом в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо невиплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням ним обов`язків за вакантною посадою завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції з урахуванням пропорційності додаткового навантаження у розмірі 100 відсотків посадового окладу за відповідною посадою з 10.06.2020 по 09.09.2020;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити виплату за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції з урахуванням пропорційності додаткового навантаження у розмірі 100 відсотків посадового окладу за відповідною посадою з 10.06.2020 по 09.09.2020.

Обґрунтовує позов тим, що відповідно до наказу № 267-ос від 23.10.2019 його призначено на посаду головного спеціаліста Сектору запобігання та виявлення корупції Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області. Наказом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 121-о від 04.06.2020 «Про встановлення виплати за додаткове навантаження», було встановлено з 09.06.2020 виплату за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції, з урахуванням пропорційності додаткового навантаження у розмірі 100 відсотків посадового окладу за відповідною посадою.

Відповідно до наказу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 133-о від 24.06.2020 «Про виконання обов`язків за вакантною посадою» на ОСОБА_1 було покладено обов`язки завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції з 10.06.2020 по 09.09.2020, крім цього, вказано, що наказ № 121-о від 04.06.2020 вважається таким, що втратив чинність.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07 липня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо невиплати ОСОБА_1 виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції в період з 09 червня 2020 року по 23 червня 2020 року включно.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції з урахуванням пропорційності додаткового навантаження у розмірі 100 відсотків посадового окладу за відповідною посадою за період з 09 червня 2020 року по 23 червня 2020 року включно.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, відповідач зазначає те, що згідно з частиною 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, позивача 24.06.2020 ознайомлено з наказом № 133-о. Вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цією позовною заявою без поважних причин, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду. Також відповідач зазначив, що відповідно до норм чинного законодавства виплата за додаткове навантаження не є обов`язковою складовою заробітної плати державного службовця та встановлюється за рішенням суб`єкта владних повноважень, а тому ця вимога є безпідставною та необґрунтованою.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може, з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до наказу № 267-ос від 23.10.2019, було призначено на посаду головного спеціаліста Сектору з питань запобігання та виявлення корупції.

Згідно з наказом Головного управління Пенсійного фонду України № 121-о від 04.06.2020 «Про встановлення виплати за додаткове навантаження» позивачу встановлено виплату у 100 відсотків посадового окладу за відповідною посадою.

Наказом № 133-о від 24.06.2020 «Про виконання обов`язків за вакантною посадою» на позивача були покладені обов`язки завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції з 10.06.2020 по 09.09.2020 та визнано наказ № 121-о таким, що втратив чинність, тобто фактично скасовано виплату в розмірі 100 відсотків посадового окладу за відповідною посадою.

Вважаючи дії відповідача щодо невиплати додаткового навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою протиправними та порушенням його права як державного службовця, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою завідувача Сектору з питань запобігання та виявлення корупції з урахуванням пропорційності додаткового навантаження у розмірі 100 відсотків посадового окладу за відповідною посадою, відповідно до частини 4 ст. 52 Закону України «Про державну службу» було правомірним з моменту винесення наказу № 121-о від 04.06.2020.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Закон України «Про державну службу» від 29 травня 2020 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до частини 7, 8 статті 31 Закону № 889-VIII, з метою безперебійного функціонування державного органу одночасно з прийняттям рішення про оголошення конкурсу на зайняття вакантної посади державної служби до призначення особи на таку посаду суб`єкт призначення може прийняти рішення:

1) про тимчасове покладення виконання обов`язків за вакантною посадою державної служби категорії «А» на одного із заступників або на одного з керівників самостійних структурних підрозділів цього державного органу;

2) про тимчасове покладення виконання обов`язків за вакантною посадою керівника самостійного структурного підрозділу на одного із державних службовців, які працюють у відповідному структурному підрозділі державного органу;

3) про тимчасовий розподіл обов`язків за іншими вакантними посадами державної служби між державними службовцями, які працюють у відповідному структурному підрозділі державного органу.

Строк тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою державної служби не може перевищувати три місяці. На час виконання обов`язків за вакантною посадою державної служби здійснюється виплата, передбачена частиною 4 статті 52 цього Закону, крім випадку покладення виконання обов`язків на відповідного заступника.

Прийняття на державну службу, просування по службі державних службовців, вирішення інших питань, пов`язаних із службою, здійснюються з урахуванням категорій посад державної служби та рангів державних службовців як виду спеціальних звань, що їм присвоюються

Статтею 50 Закону № 889-VIII, визначено обов`язкові складові заробітної плати державного службовця. Зокрема, заробітна плата державного службовця складається з:

1) посадового окладу;

2) надбавки за вислугу років;

3) надбавки за ранг державного службовця;

6) премії (у разі встановлення).

Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі Закон ) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону № 108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Частиною 3, 4 статті 52 Закону № 889-VIII передбачено виплату за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця встановлюється керівником державної служби державному службовцю за поданням його безпосереднього керівника у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця.

Виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби встановлюється керівником державної служби за поданням безпосереднього керівника державним службовцям, між якими здійснено розподіл обов`язків за вакантною посадою, пропорційно додатковому навантаженню за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою.

Проаналізувавши вищенаведені правові норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що виплата за додаткове навантаження встановлюється у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби, така виплата не є обов`язковою складовою заробітної плати державного службовця та встановлюється керівником державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі Закон ) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України надав тлумачення поняттю «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Отже, за встановлених обставин справи, в контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки на ОСОБА_1 було покладено обов`язки за вакантною посадою завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції та відповідачем на виконання своїх дискреційних повноважень встановлено позивачу виплату за додаткове навантаження з 09.06.2020 (згідно наказу № 121-О від 04.06.2020), а у подальшому її скасовано (згідно наказу № 133-О від 24.06.2020), а тому відповідач має право на отримання виплати за додаткове навантаження саме з 09.06.2020 по 23.06.2020 у розмірі 100 відсотків посадового окладу за відповідною посадою.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити частково.

Щодо покликання апелянта, що позивачем пропущено строк звернення до суду цим позовом, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Так, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАСУкраїни).

Відповідно до частини 7 статті 43, частини 1 статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).

Частиною 1 статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби, яка була встановлена відповідачем, по своїй суті є складовою заробітної плати державного службовця, а тому його звернення до суду з позовом про зобов`язання здійснити такі виплати, не обмежується будь-яким строком.

Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі № 140/3856/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. В. Ніколін
М. А. Пліш