Справа № 560/5895/22
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2022-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/5895/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гнап Д.Д.

Суддя-доповідач - Матохнюк Д.Б.

28 листопада 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області (ГУ ПФУ у Хмельницькій області), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (ГУ ПФУ в Одеській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (ГУ ПФУ в Полтавській області) в якому просила:

-визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Полтавській області від 17.12.2021 року № 90;

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 21.03.2022 року № 90;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Хмельницькій області зарахувати до спеціального стажу час навчання з 01.09.1986 року по 06.07.1988 в Одеському медичному училищі, а також періоди роботи з 25.06.1990 року по 24.10.1990 року, з 02.10.1998 року по 01.08.2007 року, з 19.03.2008 року по 30.09.2009 року, з 02.10.2009 року по 22.08.2011 року, з 05.07.2013 року по 31.12.2017 року та призначити пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 15.12.2021 року.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 :

-з 01.09.1986 року по 06.07.1988 року - навчалася в Одеському медичному училищі № 3;

- 05.08.1988 року - прийнято на посаду фармацевта ЦРА № 20 смт. Нова Ушиця;

- 25.06.1990 року - звільнено у зв`язку з переводом у Дунаєвецьку ЦРА № 19;

- 25.06.1990 року - призначено тимчасово на посаду фармацевта ЦРА № 19;

- 25.10.1990 року - переведено на посаду фармацевта аптеки № 158;

- 01.09.1993 року - переведено на посаду фармацевта аптеки № 54;

- 17.04.1997 року - звільнено із займаної посади відповідно до поданої заяви за власним бажанням;

- з 21.04.1997 року по 18.07.1997 року - робота медсестрою на 1906 держрозрахункової дільниці;

- 21.07.1997 року - прийнято у Гагаринську аптеку № 116 на посаду фармацевта;

- 01.12.1997 року - переведено в аптеку № 10 Гагаринського ТВП "Фармація" на посаду фармацевта;

- 30.06.1998 року - звільнено із займаної посади у зв`язку з переводом чоловіка;

- 02.10.1998 року- призначено на посаду кіоскера Дунаєвецької ЦРА № 19 кіоска № 4 з виконанням обов`язків фармацевта;

- 01.04.2003 року - переведено на посаду завідувача аптечним кіоском № 7 с. Маків з виконанням обов`язків фармацевта;

- 19.04.2006 року - звільнено з посади за власним бажанням;

- з 18.04.2006 року по 01.08.2007 року - робота на посаді фармацевта у ЗАТ Хмельницький ОВП "Медтехніка";

- з 19.03.2008 року по 30.09.2009 року - працювала фармацевтом за трудовим договором із ПП ОСОБА_2 ;

- з 02.10.2009 року по 22.08.2011 року - працювала фармацевтом за трудовим договором із ФОП ОСОБА_3 ;

- з 05.07.2013 року по 31.12.2017 року - працювала фармацевтом за трудовим договором із ФОП ОСОБА_4 .

Так, у грудні 2021 року позивач звернулась до ГУ ПФУ в Хмельницькій області із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту "е" статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Рішенням ГУ ПФУ в Полтавській області від 17.12.2021 року №90 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного стажу (не менше 26 років 6 місяців станом на 11.10.2017). Стаж роботи за вислугу років на 11 жовтня 2017 року становить 08 років 03 місяці 24 дні; до стажу за вислугу років не зараховано періоди роботи: з 25.06.1990 року по 24.10.1990 року - у трудовій книжці запис про прийом на роботу фармацевтом не відповідає первинним документам; з 02.10.1998 року по 19.04.2006 року - дані трудової книжки про роботу з виконанням обов`язків фармацевта містять розбіжності з первинними документами; 18.04.2006 року по 01.08.2007 року в ЗАТ Хмельницьке обласне виробниче підприємство "Медтехніка", з 19.03.2008 року по 30.09.2009 року в ПП ОСОБА_2 , з 05.07.2013 року по 31.12.2017 року в ФОП ОСОБА_4 - назви фармацевтичних закладів відсутні в переліку закладів охорони здоров`я, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 року № 385.

Також, листом від 04.01.2022 року № 2200-0304-8/566 ГУ ПФУ в Хмельницькій області повідомило позивача про те, що відповідно до записів трудової книжки у період роботи з 02.10.1998 року по 31.03.2003 року позивачка працювала на посаді кіоскера Дунаєвецької ЦРА № 19 кіоска № 4 з виконанням обов`язків фармацевта (дописано іншим чорнилом), однак згідно з наказом від 02.10.1998 року № 89 позивачку з 01 жовтня 1998 року призначено на посаду кіоскера ЦРА № 19. Враховуючи зазначене, відсутні підстави для зарахування до спеціального стажу періоди роботи на посаді кіоскера, оскільки зазначена посада не дає право на пенсію за вислугу років. Також повідомлено, що із-за відсутності відомостей про структурний підрозділ, у якому позивачка працювала на посаді завідувача та фармацевта, до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, не враховано періоди роботи: з 01.04.2003 року по 19.04.2006 року - в аптечних кіосках № 7 та № 12; з 18.04.2006 року по 01.08.2007 року - ЗАТ Хмельницьке ОВП "Медтехніка"; з 19.03.2008 року по 30.09.2009 року - в приватного підприємця ОСОБА_2 ; з 02.10.2009 року по 22.08.2011 року - в приватного підприємця ОСОБА_3 ; з 05.07.2013 року по 10.10.2017 року - в приватного підприємця ОСОБА_4 . Також не зараховано період роботи з 26.06.1990 року по 24.10.1990 року на посаді фармацевта ЦРА № 19, оскільки зазначений період не підтверджений первинними документами.

Вказаним листом також роз`яснено позивачці, що при наданні довідок про структурні підрозділи, в яких вона працювала на посаді фармацевта, завідувача (аптека, аптечний пункт в складі аптеки, аптечний кіоск), зазначені періоди будуть враховані до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я. У подальшому позивачкою було зібрано та надано до пенсійного органу ряд додаткових документів для призначення пенсії.

Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 21.03.2022 року № 90 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, оскільки спеціальний стаж становить на 11.10.2017 року - 9 років 3 місяці та 24 дні. Зазначено, що за доданими документами до спеціального стажу роботи не зараховано періоди: з 25.06.1990 року по 24.10.1990 року, оскільки в трудовій книжці запис про прийом на роботу фармацевтом не відповідає первинним документам; з 02.10.1998 року по 19.04.2006 року, оскільки дані в трудовій книжці про роботу з виконанням обов`язків фармацевта містять розбіжності з первинними документами; з 18.04.2006 року по 01.08.2007 року в ЗАТ Хмельницьке обласне виробниче підприємство "Медтехніка", з 19.03.2008 року по 30.09.2009 року в ПП ОСОБА_2 , з 02.10.2009 року по 22.08.2011 року в ФОП ОСОБА_3 та з 05.07.2013 року по 31.12.2017 року в ФОП ОСОБА_4 , оскільки назви фармацевтичних закладів відсутні в Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженому Міністерством здоров`я України від 28.10.2002 року № 385.

Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV (Закон №1058) передбачено, що, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII (Закон №2148) набрав чинності 11.10.2017 року.

Абзацами 1, 2 п. 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058, в редакції Закону № 2148, встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України Про пенсійне забезпечення застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Пунктом «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII в редакції Законів України №213-VIII від 02.03.2015 та №911VIII від 24.12.2015, передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

-з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

- з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

- з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

- з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

- з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

- 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

- з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

- з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

- з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

- з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Проте, 04 червня 2019 року Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII. Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788 зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За змістом рішення Конституційного суду України положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону №1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е, ж» статті 55 Закону №1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, та Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII - неконституційними.

Вказані норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04.06.2019.

Отже, з 05 червня 2019 року положення п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788 діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року №911-VIII, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 № 1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує наявний трудовий стаж, є трудова книжка.

Також, згідно п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Так, згідно рішень ГУ ПФУ в Полтавській області від 17.12.2021 року №90 та ГУ ПФУ в Одеській області від 21.03.2022 року № 90 підставою для відмови позивачці у призначенні пенсії за вислугу років стала відсутність необхідного спеціального стажу.

При цьому, органами пенсійного фонду не зараховано до спеціального стажу час навчання позивачки з 01.09.1986 року по 06.07.1988 року в Одеському медичному училищі.

Так, у період з 01.09.1986 року по 06.07.1988 року позивачка навчалася у Одеському медичному училищі, по закінченню якого здобула спеціальність "фармацевт" та їй було присвоєно кваліфікацію "фармацевт". Вказані обставини підтверджуються копією диплому серії НОМЕР_2 від 04 липня 1988 року та випискою до диплому від 05 липня 1988 року № 3.

Відповідно до п. "д" ч. 3 ст. 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Частиною 2 ст. 38 Закону України "Про професійну (професійно-технічну) освіту" визначено, що час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

До закладів професійної (професійно-технічної) освіти належить, відповідно до статті 18 Закону України "Про професійну (професійно-технічну) освіту", професійно-технічне училище відповідного профілю.

Таким чином, законодавством передбачена можливість зарахування часу навчання у професійно-технічних закладах, які не є вищими навчальними закладами, до трудового стажу, що дає право на пільги при призначенні пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 348/20/17.

Враховуючи те, що позивач закінчила навчання в Одеському медичному училищі 06 липня 1988 року і 05 серпня 1988 року (що не перевищує трьох місяців) призначена на посаду фармацевта ЦРА № 20 у смт. Нова Ушиця, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що період навчання позивачки з 01.09.1986 року по 06.07.1988 року в Одеському медичному училищі входить до спеціального трудового стажу, що визначає право на пенсію за вислугу років.

Стосовно незарахування відповідачами до стажу за вислугу років позивачки періодів з 25.06.1990 року по 24.10.1990 року та 02.10.1998 року по 19.04.2006 року, оскільки відповідні записи у трудовій книжці не відповідають первинним документам, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, ст. 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (Порядок № 637).

Згідно п. 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.01.2022 у справі №620/1178/19.

Так, відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 позивачку 25.06.1990 року призначено тимчасово на посаду фармацевта ЦРА № 19 (запис № 3) та 25.10.1990 року переведено на посаду фармацевта аптеки № 158 (запис № 4); 02.10.1998 року призначено на посаду кіоскера Дунаєвецької ЦРА кіоска № 4, з виконанням обов`язків фармацевта (запис № 11), 01.04.2003 року переведено на посаду завідувача аптечним кіоском № 7 с. Маків з виконанням обов`язків фармацевта (запис № 12); 01.06.2003 року переведено на посаду завідувача аптечним кіоском № 12 з виконанням обов`язків фармацевта (запис № 13); 19.04.2006 року звільнено з посади за власним бажанням (запис № 14).

Тобто, трудова книжка позивача містить відомості, що визначають право на пенсію за вислугу років.

Щодо тверджень апелянта про те, що позивач з 02.10.1998 року по 01.04.2003 року займала посаду кіоскера, яка відсутня у відповідному Переліку посад № 909, а тому такий період не підлягає зарахуванню до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до Розділу 2. ''Охорона здоров`я" постанови Кабінету Міністрів України "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" від 04.11.1993 року № 909, право на пенсію за вислугу років мають, поміж іншого, працівники аптек, аптечних кіосків, аптечних магазинів, контрольно-аналітичних лабораторій, що працювали на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборанти.

Таким чином, для визначення права на пенсію за вислугу років має значення робота за спеціальностями фармацевта чи провізора незалежно від найменування посад.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що факт роботи позивачки фармацевтом у періоди з 25.06.1990 року по 24.10.1990 року та 02.10.1998 року по 19.04.2006 року, підтверджено як записами трудової книжки, яка в силу приписів статті 62 Закону № 1788-XII є основним документом.

Щодо тверджень відповідача про те, що запис у трудовій книжці позивачки на посаді кіоскера Дунаєвецької ЦРА № 19 кіоска № 4 "з виконанням обов`язків фармацевта" дописано кульковою ручкою чорнилом іншого кольору, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, Інструкцією від 20.07.74 №162 та Інструкцією від 29 липня 1993 року № 58, про порядок ведення трудових книжок працівників унормовано, що до трудової книжки вносяться: відомості про працівника- прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Відповідно до п. 4.1 Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Тобто, всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.

Таким чином, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до його трудової книжки відомостей, а тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року по справі № 490/12392/16-а звернув увагу, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Також, у постанові від 06.03.2018 по справі № 754/14898/15-а Верховний Суд дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії на пільгових умовах є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Вказане дає підстави для висновку, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією а отже, й не може впливати на її особисті права, а відтак недотримання роботодавцем усіх вимог при заповненні трудової книжки, не може бути беззаперечною підставою для відмови в призначенні пенсії, особи, яка звернулася за такою.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановпх від 06.02.2018 у справі № 677/277/17, від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Стосовно не зарахування до спеціального стажу позивачки також не зараховано періоди роботи фармацевтом з 18.04.2006 року по 01.08.2007 року (у ЗАТ Хмельницьке обласне виробниче підприємство "Медтехніка"), з 19.03.2008 року по 30.09.2009 року (у ПП ОСОБА_2 ), з 02.10.2009 року по 22.08.2011 року (у ФОП ОСОБА_3 ) та з 05.07.2013 року по 31.12.2017 (у ФОП ОСОБА_4 ), оскільки назви фармацевтичних закладів відсутні у Переліку закладів охорони здоров`я № 385, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 року № 385 затверджено Переліки закладів охорони здоров`я, лікарських посад, посад фармацевтів, посад фахівців з фармацевтичною освітою (асистентів фармацевтів), посад професіоналів у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я та посад професіоналів з вищою немедичною освітою у закладах охорони здоров`я.

Згідно п. 3 Переліку закладів охорони здоров`я до фармацевтичних (аптечних) закладів належать: аптека; аптечна база (склад); база (склад) медичної техніки; база спеціального медичного постачання (центральна, республіканська, обласна); контрольно-аналітична лабораторія; лабораторія з аналізу якості лікарських засобів; магазин (медичної техніки, медичної оптики).

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №492/446/15-а була надана оцінка подібним правовідносинам, зокрема зазначено про те, що "особи, які працювали на посадах фармацевтів в аптечних кіосках, належних ФОП, за умови здійснення такої діяльності на основі ліцензій на провадження роздрібної торгівлі лікарськими засобами, незалежно від отримання цим аптечним закладом акредитаційних сертифікатів, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ. На працівника аптечного закладу не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення акредитації відповідного закладу охорони здоров`я, оскільки контроль за додержанням аптечними закладами правил здійснення роздрібної торгівлі лікарськими засобами, у тому числі в питаннях проходження акредитації, покладався чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством на відповідні повноважні державні контролюючі органи."

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у чинній редакції частини п`ятої статті 16 Закону № 2801-XII (зі змінами, внесеними законами України від 09 квітня 2015 року № 326-VІІІ, від 19 жовтня 2017 року № 2168-VIII) наразі установлено добровільне проходження закладами охорони здоров`я акредитації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Також передбачено, що не підлягають обов`язковій акредитації аптечні заклади. Акредитація аптечних закладів може здійснюватися на добровільних засадах.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зміни у законодавстві щодо акредитації аптечних закладів на добровільних засадах призвели до дискримінації тих осіб, які працювали, до вказаних змін, у належному ФОП аптечному кіоску, який державної акредитації не проходив, у порівнянні з тими особами, які працюватимуть у неакредитованих аптечних закладах після змін у законодавстві, і матимуть право на отримання пенсії за вислугою років. Наслідком такого різного поводження є порушення заборони дискримінації у зв`язку з реалізацією права на мирне володіння майном - призначеною пенсією за вислугу років.

Так, записи трудової книжки позивачки про роботу у вказані вище спірні періоди містять інформацію, що позивачка займала посаду фармацевта, однак не містять відомостей про фармацевтичний (аптечний) заклад.

За таких обставин, позивач надала пенсійному органу для підтвердження трудового стажу відповідні довідки, якими підтверджено факт роботи позивачки фармацевтом саме в аптеці.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що періоди роботи з 18.04.2006 року по 01.08.2007 року, з 19.03.2008 року по 30.09.2009 року, з 02.10.2009 року по 22.08.2011 року та з 05.07.2013 року по 31.12.2017 року підлягають зарахуванню до стажу позивачки, який дає право на пенсію за вислугу років.

Враховуючи викладене вище, спеціальний стаж позивача становить більше 28 років, що відповідає вимогам для виходу на пенсію відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

Враховуючи вище викладене колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.