Справа № 200/1172/21-а
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2022-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року

м. Київ

справа №200/1172/21-а

адміністративне провадження № К/9901/28520/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Мартинюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 200/1172/21-а

за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України, Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Донецькі області про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року (суддя Куденков К.О.) та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року (головуючий суддя - Сіваченко І.В., судді: Казначеєв Е.Г., Геращенко І.В.),

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

1. У січні 2021 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - Ліквідаційна комісія), Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України (далі - ГСЦ МВС України), Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Донецькі області (далі - РСЦ МВС України в Донецькій області), у якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ голови Ліквідаційної комісії від 28 грудня 2020 року №34-о/с «Про звільнення ОСОБА_1 » (далі - спірний наказ №34-о/с);

- поновити його на посаді начальника Територіального сервісного центру № 1445 (на правах відділу м. Волноваха) РСЦ МВС в Донецькій області з 29 грудня 2020 року;

- зобов`язати ГСЦ МВС України вжити заходи щодо призначення (переведення) його на рівнозначну посаду до РСЦ ГСЦ МВС України в Донецькій області;

- стягнути з ГСЦ МВС України середній розмір заробітної плати за період з 29 грудня 2020 року до дати поновлення на посаді та стягнути всі належні виплати (вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат);

- стягнути з ГСЦ МВС України моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

2. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено встановлений порядок звільнення з державної служби, не дотримано процедури звільнення та не вжито заходів щодо його переведення на іншу рівноцінну посаду в РСЦ, так як установа не ліквідована. На думку позивача, спірним у справі наказом його незаконно повторно звільнено з займаної посади усупереч мотивам і обставинам, викладеним в рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі №200/6147/20-а яким його поновлено на посаді.

ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

3. Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

4. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року - без змін.

5. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що у справі № 200/6147/20-а суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що РСЦ МВС в Донецькій області, у якому працював позивач, було ліквідовано та створено нову юридичну особу - ГСЦ МВС. Ураховуючи, що положення Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) до спірних правовідносин не застосовуються, то, на переконання суду апеляційної інстанції, відповідач не повинен був враховувати наявність чи відсутність переваг у позивача при його звільненні під час проведення процедури ліквідації юридичної особи. Крім того, зміни внесені до Закону України «Про державну службу» № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) не передбачали обов`язку суб`єкта призначення вирішувати питання про можливість переведення державного службовця на іншу посаду чи пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду у цьому державному органі. Також у вказаній справі суд апеляційної інстанції зазначив, що наказ № 56-о/с від 26 травня 2020 року про звільнення державного службовця 5 рангу ОСОБА_1 з посади начальника територіального сервісного центру № 1445 (на правах відділу м. Волноваха) РСЦ МВС в Донецькій області прийнято правомірно та обґрунтовано.

6. Суди попередніх інстанцій зауважили, що з оскаржуваного у цій справі наказу від 28 грудня 2020 року №34-о/с і наказу від 26 травня 2020 року № 56о/с, який був предметом розгляду у справі № 200/6147/20-а, випливає, що позивача звільнено з тих саме підстав у зв`язку з ліквідацією РСЦ. А тому вважали, що є таке, що набрало законної сили судове рішення у справі № 200/6147/20-а, в якій надана оцінка правомірності звільнення позивача на підставі пункту 11 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII у зв`язку з ліквідацією РСЦ яке має преюдеційне значення для вирішення цієї справи.

7. За наведених обставин суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що спірний наказ № №34-о/с про звільнення позивача з ідентичних підстав є правомірним і не підлягає скасуванню.

8. Суди зазначили, що право позивача на вихідну допомогу на підставі приписів Закону № 889-VIII було реалізовано під час його першого звільнення у травні 2020 року і підстави для повторного стягнення вказаної допомоги (у грудні 2020 року) відсутні. При цьому, зауважили, що аргументів щодо неналежного розміру вказаної допомоги, яка була виплачена після звільнення позивача у травні 2020 року, у позовній заяві не наведено.

ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи

9. ОСОБА_1 03 серпня 2021 року подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року і прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

10. Як на підставу оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі послався на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме пункту 11 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII).

11. Позивач вважає, що Верховним Судом ще не надавалася оцінка законності звільнення державних службовців з Регіонального сервісного центру (Головного Сервісного центру МВС). Відповідний висновок Верховного Суду відсутній, оскільки правовідносини в інших справах не є подібними до правовідносин, які склались у справі №200/6147/20-а, з огляду на суб`єктний склад та умови застосування правових норм.

12. На думку скаржника, судом апеляційної інстанції неправильно застосовано пункту 11 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, оскільки мала місце не ліквідація державного органу, а його реорганізація.

13. ГСЦ МВС та Ліквідаційна комісія подали відзив на касаційну скаргу із проханням залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року - без змін, оскільки вони, на думку відповідачів, прийняті з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

14. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Соколова В.М., суддів Єресько Л.О., Мартинюк Н.М. ухвалою від 18 серпня 2021 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

15. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. від 21 листопада 2022 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

IV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини

16. ОСОБА_1 працював у Регіональному сервісному центрі МВС в Донецькій області, з 22 грудня 2018 року переведений на посаду начальника Територіального центру МВС в Донецькій області № 1445 (на правах відділу, м. Волноваха).

17. Наказом Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області від 26 травня 2020 року №56о/с, зокрема, відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, постанови Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року №79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області державного службовця 5 рангу ОСОБА_1 звільнено з посади начальника територіального сервісного центру № 1445 (на правах відділу м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області з припиненням державної служби з 28 травня 2020 року.

18. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 200/6147/20-а задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного сервісного центру МВС України, ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області, Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправним та скасовано наказ Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області від 26 травня 2020 року №56-о/с в частині звільнення державного службовця 5 рангу ОСОБА_1 з посади начальника Територіального сервісного центру № 1445 (на правах відділу м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області. Поновлено його на посаді начальника Територіального сервісного центру №1445 (на правах відділу м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області з 29 травня 2020 року. Стягнуто з Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 153 066,64 грн. Зобов`язано ГСЦ МВС України вжити заходів щодо призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді начальника Територіального сервісного центру №1445 (на правах відділу м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області з 29 травня 2020 та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

19. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 200/6147/20-а 16 листопада 2020 року головою Ліквідаційної комісії видано наказ № 29 о/с-лк «Про поновлення ОСОБА_1 » на посаді начальника Територіального сервісного центру № 1445 (на правах відділу, м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області.

20. 16 листопада 2020 року головою Ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», наказу МВС України від 03 березня 2020 року № 218 «Про утворення ліквідаційних комісій територіальних органів з надання сервісних послуг МВС» ОСОБА_1 попереджено про припинення державної служби на підставі пункту 11 частини першої, пункту 1 частини третьої статті 87 Закону №889-VIII у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області та звільнення із займаної посади не раніше 30 календарних днів з дня попередження.

21. Із указаним попередженням про наступне вивільнення із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області позивача ознайомлено 16 листопада 2020 року, що підтверджується його підписом.

22. Наказом голови Ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області від 28 грудня 2020 року № 34 о/с-лк ОСОБА_1 звільнено 28 грудня 2020 року із займаної посади начальника Територіального сервісного центру № 1445 (на правах відділу, м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, постанови Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області.

Підстава: попередження про наступне вивільнення від 16 листопада 2020 року.

23. Вважаючи вказане звільнення неправомірним, позивач звернувся із позовом до суду.

V. Нормативне регулювання

24. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

25. Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон №889-VIII (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Цим Законом визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

26. Дія Закону №889-VIII поширюється на державних службовців, у тому числі міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; інших державних органів (пункти 2, 8 частини другої статті 3 цього Закону).

27. Приписами частин першої-третьої статті 5 Закону №889-VIII закріплено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

28. Частиною п`ятою статті 22 Закону №889-VIII визначено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

29. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 Закону №889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

30. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

31. Приписами частини першої статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 11) ліквідація державного органу.

32. За змістом абзацу першого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

33. Відповідно до частини четвертої статті 87 Закону №889-VIII у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

34. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає КЗпП України, відповідно до статті 40 якого трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у визначених випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої цієї статті). Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

35. Механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів визначає Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074, у пунктах 1, 4, 5 якого зазначено, що дія цього Порядку поширюється на центральні органи виконавчої влади із спеціальним статусом та їх територіальні органи, крім випадків, коли Конституцією та законами України визначені інші особливості порядку їх утворення, реорганізації або ліквідації. Орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади. Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

VІ. Позиція Верховного Суду

36. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

37. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 341 КАС України).

38. Касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України - неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме пункту 11 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.

39. Надаючи оцінку обґрунтованості касаційної скарги та оскаржуваним судовим рішенням, Верховний Суд, з урахуванням приписів статті 341 КАС України, виходить із таких міркувань.

40. Предметом спору в цій справі є правомірність наказу голови Ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області від 28 грудня 2020 року № 34 о/с-лк, яким позивача звільнено з займаної посади у зв`язку з ліквідацією державного органу.

41. Обґрунтовуючи свій позов позивач висловлює незгоду із своїм звільненням посилаючись на недотримання відповідачем порядку і процедури вивільнення, зокрема, акцентує увагу на тому, що у його випадку насправді фактично мало місце реорганізація органу державної влади, а не ліквідація, як про це безпідставно указано у спірному наказі.

42. Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що у справі № 200/6147/20-а установлено, що відбулася ліквідація органу у якому працював позивач РСЦ МВС в Донецькій області), а тому відповідач діяв правомірно, у тому числі і під час другого (повторного) звільнення.

43. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, однак з інших мотивів, ніж з тих, з яких виходили суди.

44. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

45. У частині третій статті 5 Закону №889-VIII, який є спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, чітко визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

46. Згідно з частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII (у редакції до набрання чинності Законом України від 19 вересня 2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (далі - Закон №117-IX)) процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалася законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалося лише у разі, якщо державного службовця не можна було перевести на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовився від такого переведення.

47. 25 вересня 2019 року набрав чинності Закон №117-IX, яким внесені зміни та доповнення до Закону №889-VIII, окремо частиною першою статті 83 цього Закону (у редакції Закону №117-IX) передбачено, що державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

48. Згідно з пунктами 1 та 11 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (зі змінами, внесеними згідно із Законом №117-IX) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.

49. 13 лютого 2020 року набрав чинності Закон №440-IX, яким частину третю статті 87 Закону №889-VIII доповнено новим абзацом першим такого змісту: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

50. Як уже зазначалось, суди попередніх інстанцій при вирішенні спору виходили з того, що у даному випадку відбулась ліквідація, а не реорганізація державного органу, що не передбачає обов`язок суб`єкта призначення дотримуватися процедури вивільнення гарантованої трудовим законодавством (стаття 492 КЗпП України), у тому числі вирішувати питання про працевлаштування працівника ліквідованої установи.

51. У свою чергу позивач у касаційній скарзі наполягав на тому, що Верховним Судом ще не надавалася оцінка законності звільнення державних службовців саме з РСЦ (ГСЦ МВС).

53. Постановою Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком (пункт 1). Установлено, що здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, покладається на Міністерство внутрішніх справ; територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ (пункт 2).

54. До Переліку територіальних органів з надання сервісних послуг МВС, що ліквідуються, включено, зокрема, Регіональний сервісний центр МВС в Донецькій області.

55. Суд касаційної інстанції зауважує, що на момент розгляду цієї справи Верховним Судом розглянуто справу № 280/4670/20 за аналогічних правовідносин, а висновки, сформовані у постанові від 21 липня 2022 року у справі № 280/4670/20 є релевантними до спірних правовідносин.

56. Розглядаючи справу № 280/4670/20 Верховний Суд зауважив, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію.

57. Обґрунтовуючи такий висновок, Верховний Суд послався на те, що така правова позиція була неодноразово викладена Верховним Судом України в постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), від 19 січня 2016 року (справа № 810/1783/13-а).

58. Така позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року (справа №826/25887/15), від 17 липня 2019 року (справа №820/2932/16) та від 20 квітня 2022 року (справа № 400/2034/21).

59. Враховуючи висновки у наведених вище постановах та зміст постанови Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року № 79 у контексті положень статті 104 Цивільного кодексу України, Верховний Суд зазначає про те, що на підставі цього розпорядчого акту фактично відбулась не ліквідація, а реорганізація територіального органу з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ як юридичної особи публічного права. До правонаступника - Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ - перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідних сферах, що виконувалися Регіональним сервісним центром МВС в Донецькій області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється.

60. Вирішальним для правильного вирішення цього спору є момент виникнення спірних правовідносин, ураховуючи неодноразове внесення змін до Закону №889-VIII.

61. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

62. Конституційний Суд України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

63. Отже, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тож до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

64. Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи, до яких можна віднести обов`язок роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та вчинити дії щодо працевлаштування працівника, в тому числі з урахуванням переважного права на залишення на роботі, а також заборону на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації.

65. Проте, відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

66. Верховний Суд, зокрема у постановах від 30 листопада 2021 року у справі №480/4055/20 та від 09 червня 2022 року у справі № 400/1781/21, роблячи ретроспективний аналіз положень Закону №889-VІІІ, зазначав, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом № 117-IX (тобто до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

67. Після внесених Законом № 117-IX змін до статті 87 Закону № 889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону № 889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).

68. Наступні зміни до статті 87 Закону № 889-VIII внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року № 440-IX (набрав чинності 13 лютого 2020 року) та від 23 лютого 2021 року № 1285-ІХ (набрав чинності 06 березня 2021 року), якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

69. У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що позивач попереджений про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією державного органу 16 листопада 2020 року, а 28 грудня 2020 року він звільнений оскаржуваним наказом від 28 грудня 2020 року № 34 о/с-лк.

70. Таким чином, процедура звільнення державного службовця у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне вивільнення, а так само і на момент видання оскаржуваного наказу, в цій справі врегульована нормами Закону №889-VIII (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законами №117-IX та №440-IX), що виключає застосування до спірних правовідносин КЗпП України.

71. Після подання позивачем касаційної скарги у цій справі, Верховним Судом неодноразово, зокрема, у постановах від 28 липня 2021 року в справі №640/11024/20, від 08 грудня 2021 року в справі №380/3646/20, від 16 лютого 2022 року в справах №380/3389/20, №380/3435/20, №380/3654/20, №380/4357/20, від 22 лютого 2022 року в справі №380/3547/20, від 09 червня 2022 року в справах №380/3269/20, №380/3833/20, від 07 липня 2022 року в справі №380/3754/20, від 19 липня 2022 року в справах №380/3677/20, №380/3753/20, від 28 липня 2022 року в справах №140/6353/20, №380/3613/20, №380/3645/20, №380/3655/20, №380/6958/20, від 03 серпня 2022 року в справі №380/3764/20 та інших досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 11 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ (у редакції Закону №117-IX) у сукупності з нормами частини третьої статті 87 Закону №889-VIII (у редакції Закону №440-IX).

72. У наведених постановах Верховний Суд підкреслив, що вжите у частині третій статті 87 Закону №889-VIII слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

73. Аналізуючи норми Закону №889-VIII, якими визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оскаржуваного наказу, Верховний Суд зробив висновок про те, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати працівникові іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

74. Водночас не має підстав для застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України щодо обов`язку пропозиції вакантних посад при реорганізації державного органу, оскільки це питання було врегульовано законодавцем, який вніс зміни до спеціального закону - Закону №889-VIII, шляхом виключення із попередньої редакції речення, яке визначало наявність обов`язку суб`єкта призначення виконати обов`язок пропонування посад.

75. У цій справі Верховний Суд ураховує, що редакції статей 41, 87 Закону №889-VIIІ (зі змінами, внесеними згідно із Законом №117-IX, які набули чинності з 25 вересня 2019 року, та із Законом №440-IX, які набули чинності з 13 лютого 2020 року) були чинними як на момент попередження позивача про наступне вивільнення (16 листопада 2020 року), так і на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення (28 грудня 2020 року), та, відповідно, підлягали застосуванню.

76. Таким чином, посилання у касаційній скарзі на те, що при винесенні наказу про звільнення позивача не були враховані положення законодавства про працю щодо гарантій вивільнюваних працівників, а саме - не було запропоновано жодних вакантних посад, а також порушено право на переведення працівника на іншу роботу, встановлене частиною другою статті 40 КЗпП України, є помилковим з огляду на законодавче врегулювання спірних правовідносин.

77. Враховуючи викладене та зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування норм частини третьої статті 87 Закону №889-VIIІ (у редакції Законом №440-IX), Верховний Суд дійшов висновку про дотримання відповідачем процедури звільнення позивача, втім, застосувавши при цьому неправильне формулювання причин звільнення, а тому таку необхідно змінити.

78. До аналогічного висновку Верховний Суд прийшов у постановах від 21 липня 2022 року у справі №280/4670/20, від 14 липня 2022 року у справі №280/4672/20 та від 06 жовтня 2022 року у справі №280/4671/20.

79. Доводи касаційної скарги зводяться до того, що відповідачем порушено процедуру повторного звільнення, однак судами цих обставин перевірено не було, натомість суди обмежились виключно обставинами встановленими у справі № 200/6147/20-а.

80. Такі доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході касаційного перегляду справи, оскільки як вбачається із змісту спірних оскаржуваних рішень суди, незважаючи на помилкове застосування норм матеріального права щодо правильності підстав звільнення позивача, все ж належним чином дослідили обставини повторного звільнення позивача і дійшли висновку, що відповідачем дотримано передбачену законом процедуру вивільнення працівників.

81. Також колегія суддів вважає вірними висновки судів попередніх інстанції про те, що право позивача на вихідну допомогу на підставі приписів Закону № 889-VIII було реалізовано під час його першого звільнення у травні 2020 року і підстави для повторного стягнення вказаної допомоги відсутні. При цьому, аргументів щодо неналежного розміру вказаної допомоги, яка була виплачена після звільнення позивача у травні 2020 року ним не наведено.

82. Безпідставними є доводи позивача про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права - віднесення цієї справи до категорії незначної складності, оскільки справа №200/1172/21-а розглянута за правилами загального позовного провадження.

83. Відповідно до статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

84. Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, враховуючи правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, Суд дійшов висновку, що при ухваленні рішень, суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування судових рішень та ухвалення нового рішення у справі.

Висновки щодо розподілу судових витрат

85. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі № 200/1172/21-а скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України, Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Донецькі області про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади начальника територіального сервісного центру № 1445 (на правах відділу м. Волноваха) Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області, зазначені в наказі голови ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області від 28 грудня 2020 року № 34 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 », вказавши підставою звільнення - реорганізацію державного органу та пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов Л.О. Єресько Н.М. Мартинюк