Справа № 300/2031/22
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 300/2031/22 пров. № А/857/12160/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 липня 2022 року у справі №300/2031/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

суддя в 1-й інстанції Чуприна О. В.,

час ухвалення рішення 18 липня 2022 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 22 листопада 2021 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати їй до спеціального трудового стажу періоди роботи з 25 грудня 1990 року по 02 квітня 2004 року на посаді молодшої медичної сестри (санітарки) фізкабінету шкірвендиспансеру Калуської ЦРЛ (Калуського ТМО), що складає 25 років 9 місяців 12 місяців та дає право на призначення пенсії за вислугу років за її заявою від 17 листопада 2021 року та призначити і виплачувати пенсію на пільгових умовах починаючи з 17 листопада 2021 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 липня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років періодів роботи на посаді санітарки фізкабінету у Калуському шкірдиспансері з 25 грудня 1990 року по 06 січня 1991 року і на посаді санітарки фізкабінету у Калуському шкірвендиспансері з 01 квітня 1991 року по 31 грудня 1991 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посадах, що може давати право на призначення пенсії за вислугу років періодів роботи на посаді санітарки фізкабінету у Калуському шкірдиспансері з 25 грудня 1990 року по 06 січня 1991 року і на посаді санітарки фізкабінету у Калуському шкірвендиспансері з 01 квітня 1991 року по 31 грудня 1991 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішення в частині відмовлених позовних вимог, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення в цій частині прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що Постановою КМУ №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. За змістом розділу 2 Переліку №909 до закладів і установ охорони здоров`я відносяться: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри, аптеки, аптечні кіоски, аптечні магазини, контрольно-аналітичні лабораторії, медико-соціальні експертні комісії, бюро судово-медичної експертизи. Зазначає, що у випадку існування неоднозначного тлумачення норм права, органи державної влади зобов`язані застосовувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Вказує, що її стаж з 25 грудня 1990 року по 02 квітня 2004 року необхідно віднести до пільгового стажу у розумінні ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №442/456/17, в якій зазначено, що «викладач музичної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Стаж роботи викладачем та концертмейстером в дитячій музичній школі має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком №909». Формуючи зазначений висновок, Суд послався на наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, визначених у Конвенції, а також зазначив про необхідність практичної реалізації положень ст.46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. Таким чином, вважає, що характер та суть виконуваної нею роботи свідчить про те, що на займаній посаді вона була працівником охорони здоров`я, а тому має право на пенсію за вислугу років. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач- Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що згідно з п."е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального захисту незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за Переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, зокрема станом на 11 жовтня 2017 року не менше 26 років 6 місяців. Вказує, що за змістом ч.1 розділу 2 "Охорона здоров`я" Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постаново Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 право виходу на пенсію за вислугу років мають, зокрема, лікарі та середній медичний персонал. Посада санітарки (молодшої медичної сестри), яку обіймала позивач, належить до посад молодшого медичного персоналу, а тому такий стаж не підлягає врахуванню до спеціального. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області також подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що у переліку №909 (розділ 2) відсутня така посада як молодший медичний персонал. Вказує, що станом на 01 квітня 2015 року та 01 січня 2016 року спеціальний стаж роботи позивачки не підтверджено, оскільки посади санітарки та молодшої медичної сестри відповідно до довідки №367 від 21 липня 2021 року не відповідають переліку найменування посад, що дають право на пенсію за вислугу років, тому права на пенсію за вислугу років позивачка не має. Звертає увагу, що страховий стаж роботи позивачки становить 18 років 1 місяць 13 днів, при необхідних 28 років 6 місяців. Таким чином, вважає, що у ОСОБА_1 відсутнє право на призначення пенсії за вислугу років. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення та у задоволенні позову відмовити повністю.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення - скасувати з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 25 грудня 1990 року по 06 січня 1991 року працювала на посаді санітарки фізкабінету у Калуському шкірдиспансері на 0,5 ставки, що підтверджується записами №5-6 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01 жовтня 1985 року (а.с.99).

З 01 квітня 1991 року позивач прийнята на роботу у Калуський шкірвендиспансер на посаду санітарки фізкабінету на 0,5 ставки, а з 01 травня 1999 року у зв`язку із створенням Калуського територіального медичного об`єднання позивач переведена на посаду молодшої медичної сестри 0,5 ставки фізіотерапевтичного кабінету дерматовенерологічного диспансеру Калуського ТМО, про що свідчать записи №7-8 трудової книжки (а.с.99-100).

01 січня 2001 року Шкірвендиспансер реорганізовано у шкірновенерологічний відділ поліклініки Калуського територіального медичного об`єднання (а.с.100).

У зв`язку з реорганізацією шкірновенерологічного відділу поліклінічного і стаціонарного відділення Калуського територіального медичного об`єднання ОСОБА_1 переведена на посаду молодшої медичної сестри 0,5 ставки фізіотерапевтичного кабінету шкірно венерологічного диспансеру, про що вчинено запис №10 у трудовій книжці позивача (а.с.100).

Відповідно до запису №11 трудової книжки позивач звільнена від займаної посади за пунктом 1 (скорочення штату) статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с.100).

Зі змісту пояснень ОСОБА_1 вбачається, що остання у грудні 2018 року звернулась із заявою до Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо призначення пенсії на пільгових умовах. Однак листом від 09 січня 2019 року №705/П-15 їй було відмовлено у призначенні такої пенсії з підстав ненадання уточнюючої довідки про пільговий характер роботи та документів, які б підтверджували проведення атестації робочих місць та віднесення посади позивача, як такої, що підлягає пільговому пенсійному забезпеченню.

Вказана обставина не заперечується відповідачами.

24 червня 2021 року і 09 вересня 2021 року позивач повторно звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за списком №2 (а.с.65-67, 131-132).

Однак листами пенсійного органу від 30 липня 2021 року №0900-0602-8/27724 та від 29 вересня 2021 року №7887-7564/П-02/8-0900/21 повідомлено позивача про відсутність підстав для призначення пенсії на пільгових умовах за списком №2, оскільки позивач не працювала повний день на займаній посаді та у зв`язку із долученням останньою неналежних довідок (а.с.63-64, 120-121).

Суд звертає увагу на те, що вказані відмови органу пенсійного фонду у призначенні ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах за списком №2 не є спірними, а отже не є предметом дослідження і перевірки при розгляді даної справи.

17 листопада 2021 року позивач повторно звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, при цьому вже із заявою про призначення пенсії за вислугу років як медичному працівнику та долучила відповідні документи (а.с.93-95, 96-119).

Однак рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 22 листопада 2021 року №57 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років з підстав відсутності у позивача необхідного пільгового стажу роботи, передбаченого статтею 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", у зв`язку із не зарахуванням (виключенням) із загального та пільгового стажу періоду роботи з 25 грудня 1990 року по 02 квітня 2004 року на посаді санітарки і молодшої медичної сестри (а.с.165).

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом від 30 листопада 2021 року №0900-0210-8/44931 роз`яснило позивачу, що її стаж згідно із наданими документами, а також за даними персоніфікованого обліку становить 18 років 1 місяць 13 днів. Стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років не підтверджено, оскільки посада санітарки і молодшої медичної сестри відповідно до довідки №367 від 21 липня 2021 року не відповідають переліку найменування посад, що дають право на таку пенсію (а.с.91.92).

Позивач, вважаючи протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 22 листопада 2021 року №57, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років, звернулася в суд з метою захисту свого порушеного права на пенсійне забезпечення.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що довідкою від 11 серпня 2021 року №405, виданою КП "Калуська міська лікарня Калуської міської ради" підтверджується, що ОСОБА_1 з 25 грудня 1990 року по 06 січня 1991 року і з 01 квітня 1991 року по 31 грудня 1991 року працювала санітаркою (молодшою медсестрою), і ця посада згідно з Положенням про порядок обрахунку стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я віднесена до переліку посад, які дають право на призначення пільгової пенсії за вислугу років; крім того, на роботі у шкірдиспансері і шкірвендиспансері з людьми хворими на особливо небезпечні інфекції, паразитарні хвороби і носіями збудників хворіб: сифіліс, мікроспорія, трихофітія, короста, демодекоз, гонорея, фавус, що дає право на обчислення стажу у подвійному розмірі згідно зі ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а тому позивач згідно зі ст.60 Закону №1788-XII має право на зарахування до стажу роботи у подвійному розмірі період роботи з 25 грудня 1990 року по 06 січня 1991 року і з 01 квітня 1991 року по 31 грудня 1991 року. Разом з тим, позивач не має права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ, оскільки у неї відсутній необхідний спеціальний стаж роботи на призначення пенсії за вислугу років, а тому рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії є правомірним.

Даючи правову оцінку вказаним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить із наступного.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 за №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV).

За змістом ч. 4 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Ст.2 Закону №1788-XII передбачає, що цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до ст.52 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я відповідно до пункту "е" статті 55 цього Закону.

Згідно з п."е" ст.55 Закону №1788-ХІІ (в редакції Закону до 01 квітня 2015 року) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02 березня 2015 року №213-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (далі - Закон №213-VІІІ) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено у новій редакції, у тому числі і пункт "е", за змістом якого право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Ці зміни набрали чинності з 01 квітня 2015 року.

Законом України від 24 грудня 2015 року за №911-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (набрав чинності 01 січня 2016 року; далі - Закон №911-VІІІ) у пункті "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ в абзаці першому слова незалежно від віку замінено словами та цифрами після досягнення 55 років. Також пункт доповнено абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим, які визначають умови виходи на пенсію за вислугу років до досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 у справі №1-13/2018 (1844/16, 3011/16) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами №213-VIII, №911-VIII.

За змістом п.2 Рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами №213-VIII, №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, норма статті 55 Закону №1788-XII підлягає застосуванню з 04 червня 2019 року в редакції, яка діяла до змін внесених законами №213-VIII, №911-VIII, і передбачає право на пенсію за вислугу років працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Разом з тим, Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (надалі по тексту також - Закон №2148-VIII; набрав чинності 11 жовтня 2017 року) розділ ХV Прикінцеві положення Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV доповнено пунктом 2-1, згідно з яким особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Також Законом №2148-VIII абзац другий пункту 16 розділу ХV Прикінцеві положення Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV викладено в такій редакції: Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, цією нормою лише збережено гарантії певної категорії осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VIII мають всі підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону "Про пенсійне забезпечення".

За таких умов, особа, яка станом на момент звернення до органів пенсійного фонду здобула від 25 до 30 років спеціального стажу роботи має право на обчислення з 04 червня 2019 року її спеціального стажу відповідно до положень статті 55 Закону №1788-XII в редакції яка діяла до змін, внесених законами №213-VIII, №911-VIII.

При цьому, зі змісту п."е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" вбачається, що законодавець уповноважив Кабінет Міністрів України визначати перелік робіт, посад у закладах й установах охорони здоров`я, виконання яких зараховується до спеціального стажу, необхідного для набуття права на призначання пенсії за вислугу років за пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі Перелік №909) .

Розділом 2 "Охорона здоров`я" Переліку№909 визначено такі посади: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) та заклади і установи: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Згідно з примітками 1-1, 2 Переліку №909 лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у навчальних закладах і установах, перелічених у розділі "1. Освіта", відносяться до числа осіб, що мають право на пенсію за вислугу років. Робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Матеріалами справи підтверджується, що Калуська центральна районна лікарня (Калуське ТМО) відноситься до закладів і установ, визначених Переліком №909, і цей факт сторонами не оскаржується.

Разом з тим, у Переліку №909 (розділ 2) відсутня така посада як молодший медичний персонал.

Право на набуття пенсії за вислугу років, передбаченої пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ пов`язане не тільки з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, а й з посадою, яку обіймає працівник, - лікарі та середній медичний персонал.

За змістом ч.1 розділу 2 "Охорона здоров`я" Переліку №909 право виходу на пенсію за вислугу років мають, зокрема, лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

До посад середнього медичного персоналу (молодших спеціалістів з медичною освітою) належать посади медичних працівників, робота на яких вимагає від фахівця спеціальної медичної освіти.

Згідно із Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників охорони здоров`я, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я від 29 березня 2002 року №117, професії дезінфектора, молодшої медичної сестри з догляду за хворими, молодшої медичної сестри (санітарки-прибиральниці, санітарки-буфетниці тощо) належать до категорії робітників.

Наказом Міністерства економіки України від 25 жовтня 2021 року №810 затверджено Зміни №10 до національного класифікатора ДК 003:2010, згідно якого посада санітарки є спорідненою (однотипною) професійною назвою роботи до посади молодшої медичної сестри.

Враховуючи те, що посада молодшої медичної сестри (санітарки) не належить до середнього медичного персоналу, а до молодшого медичного персоналу, який не передбачений Переліком №909, тому суд першої інстанції правильно зазначив про те, що стаж набутий позивачем за вказаною професією не може бути врахований, як такий що дає право на пенсію за вислугу років.

Разом з тим, Перелік №909 містить примітку 3, якою визначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 01 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, в тому числі на посаді молодшої медичної сестри (санітарки), зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, до 01 січня 1992 року питання пенсійного забезпечення було врегульовано Законом СРСР "Про державні пенсії", статтею 58 якого було визначено, що пенсії за вислугу років, встановлені постановами Уряду СРСР для окремих категорій спеціалістів (учителів, медичних працівників, та інших), призначених до введення в дію цього Закону, зберігаються. Раді Міністрів СРСР доручено визначити порядок подальшого призначення та виплати пенсій за вислугу років.

На виконання статті 58 вказаного Закону постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959 за №1397 затверджено Положення про порядок обрахунку стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я.

Відповідно до додатку до постанови Ради Міністрів СРСР №1397, а саме: розділом ІІ "Лікарі та інші медичні працівники" визначено, що право на призначення пільгової пенсії за вислугу років, також мають наступні працівники: лікарі, зубні лікарі, техніки, фельдшери, помічники лікарів, акушери, масажисти, лаборанти і медичні сестри - всі, незалежно від найменування посад, та дезінфекційні інструктори.

Отже, вказані норми дають підстави для висновку, що період роботи на посаді медичної сестри до 1 січня 1992 року підлягає зарахуванню до стажу роботи на посадах працівників охорони здоров`я, який дає право на пенсію за вислугу років на підставі пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працювала молодшою медичною сестрою (санітаркою) у період з 25 грудня 1990 року по 06 січня 1991 року і з 01 квітня 1991 року по 31 грудня 1991 року, шо підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01 жовтня 1985 року, а тому підпадає під дію вищевказаної постанови і дає підстави для обчислення та зарахування спеціального стажу роботи на цій посаді.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач працювала на посаді молодшої медичної сестри (санітарки) з 25 грудня 1990 року по 06 січня 1991 року і з 01 квітня 1991 року по 31 грудня 1991 року, тому на неї розповсюджуються положення постанови Ради Міністрів СРСР №1397 від 17 грудня 1959 року №1397 щодо пільгового обчислення стажу, а тому має право на зарахування цього періоду роботи на посаді молодшої медичної сестри до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Щодо наявності правових підстав для зарахування періоду роботи позивача на посаді молодшої медичної сестри (санітарки) з 25 грудня 1990 року по 06 січня 1991 року і з 01 квітня 1991 року по 31 грудня 1991 року у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.60 Закону №1788-ХІІ робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Згідно з записів у трудовій книжці у період з 25 грудня 1990 року по 06 січня 1991 року позивач працювала у Калуському шкірдиспансері на посаді санітарки фізкабінету, а з 01 квітня 1991 року по 31 грудня 1991 року у Калуському шкірвендиспансері на посаді санітарки фізкабінету (а.с.99), і цей факт сторонами не оскаржується.

Такий медичний заклад підпадає під перелік закладів, який дає право на обчислення стажу у подвійному розмірі згідно зі ст.60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ст.51 Закону №1788-ІV пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

Таким чином, з врахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач згідно зі статтею 60 Закону №1788-XII має право на зарахування до стажу роботи у подвійному розмірі періоду його роботи з 25 грудня 1990 року по 06 січня 1991 року і з 01 квітня 1991 року по 31 грудня 1991 року.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що рішенням пенсійного органу від 22 листопада 2021 року №57 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років з підстав відсутності у позивача необхідного пільгового стажу роботи, передбаченого статтею 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", у зв`язку із не зарахуванням (виключенням) із загального та пільгового стажу періоду роботи з 25 грудня 1990 року по 02 квітня 2004 року на посаді санітарки і молодшої медичної сестри (а.с.165).

Колегія суддів звертає увагу, за наслідками розгляду цієї справи, судом визнано за позивачем право на зарахування періодів роботи на посаді санітарки фізкабінету у Калуському шкірдиспансері з 25 грудня 1990 року по 06 січня 1991 року і на посаді санітарки фізкабінету у Калуському шкірвендиспансері з 01 квітня 1991 року по 31 грудня 1991 року до спеціального стажу у подвійному розмірі, однак цього факту у оскаржуваному рішенні пенсійного органу останнім не враховано, а тому оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 22 листопада 2021 року №57 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років є передчасним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог у частині зобов`язання відповідача призначити пенсію ОСОБА_1 за вислугою років, то колегія суддів зазначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я при наявності відповідного спеціального стажу роботи за переліком посад, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, пенсійним органом при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно проведено розрахунок спеціального стажу роботи позивача.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що повноважним органом для обрахунку та призначення пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів. Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати документи, яким не надана оцінка, встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права та встановлювати наявний стаж на призначення пенсії.

Таким чином, у спірних правовідносинах суд не вправі зобов`язати відповідача призначити пенсію, оскільки пенсійним органом у оскаржуваному позивачем рішенні не вирішено питання щодо врахування вищевказаних періодів роботи позивача до спеціального стажу, а тому суд не має права перебирати на себе функції Пенсійного фонду щодо вирішення питання наявності спеціального стажу позивача для призначення їй пенсії на пільгових умовах.

Враховуючи наведене вище, у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з врахуванням висновків суду щодо зарахування до спеціального стажу описаних періодів роботи позивача та прийняти відповідне рішення.

Таким чином, вимога про зобов`язання призначити пенсію позивачці за встановлених обставин є передчасною.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта щодо покликання на постанову Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі №120/4377/18-а, оскільки у вказаній справі дослідженню підлягало питання чи підприємство, на якому працював позивач було належною медичною установою і чи таке відповідало вимогам, зазначеним у Переліку №909, а у спірних правовідносинах спірним є питання зарахування періодів роботи на посаді санітарки (молодшої медичної сестри) до спеціального стажу у подвійному розмірі.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Керуючись ст.242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 липня 2022 року у справі №300/2031/22 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 22 листопада 2021 року № 57 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано- Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посадах, що може давати право на призначення пенсії за вислугу років періодів роботи на посаді санітарки фізкабінету у Калуському шкірдиспансері з 25 грудня 1990 року по 06 січня 1991 року і на посаді санітарки фізкабінету у Калуському шкірвендиспансері з 01 квітня 1991 року по 31 грудня 1991 року у подвійному розмірі та повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з врахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині постанови.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 21 листопада 2022 року.