Справа № 320/12832/20
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2022-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2022 року № 320/12832/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провдаження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги, визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (далі - Головне управління ДПС у Київській області), у якому позивач просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області № Ф-8110-57 від 08.11.2019 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 26539,26 грн;

- визнати протиправною відмову Головного управління ДПС у Київській області щодо зняття позивача з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та зобов`язати відповідача зняти позивача з податкового обліку як фізичну особу-підприємця та платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

- стягнути з відповідача на користь позивача помилково сплачені кошти у розмірі 26539,26 грн, а також пеню в розмірі 830,11 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що був зареєстрований 20.04.2004 як фізична особа-підприємець, проте, з 2004 року позивачем не велась підприємницька діяльність, звіти про нарахування єдиного внеску жодного разу не подавались. Стверджує, що у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зазначено, що щодо позивача записів не знайдено. Зазначає також, що позивач звернувся із заявою до Державної податкової служби України (далі - ДПС України) у якій виклав прохання скасувати існуючу суму нарахування недоїмки зі сплати єдиного внеску та скасувати недоїмку в інтегрованій картці платника податку, у зв`язку відсутністю реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як фізичної особи-підприємця. Проте ДПС України рішенням від 23.06.2020 № 19892/6/99-00-06-03-01-06 залишено без розгляду скаргу ОСОБА_1 від 03.06.2020, оскільки останнім пропущено 10-денний строк на оскарження.

Крім того, позивач подав до ДПС України заяву від 13.08.2020 про зняття його з обліку, як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

ДПС України з листом від 04.09.2020 № 27112/6/9900-12-11-06 повідомлено, що позивач перебуває на обліку як фізична особа-підприємець з 20.04.2004 і на теперішній у контролюючого органу відсутня інформація про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 враховуючи викладене, для проведення припинення підприємницької діяльності необхідно звернутися до державного реєстратора. Також роз`яснено порядок зняття з обліку як платника єдиного внеску.

Головне управління ДПС у Київській області листом від 18.09.2020 повідомлено позивача про те, що процедура зняття з обліку платника єдиного внеску розпочинається у разі надходження від державного реєстратора відомостей про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності.

Позивач вважає протиправною вимогу № Ф-8110-57 від 08.11.2019, а також його перебування на обліку, як платника єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, за відсутності у нього статусу фізичної особи-підприємця та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.12.2020 залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги, визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.12.2020 поновлено строк звернення до адміністративного суду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Представник відповідача 25.01.2021 подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування правової позиції зазначив, що фізичні особи-підприємці, стосовно яких не проводилась державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (у тому числі до створення Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань) не втратили статусу фізичної особи-підприємця. Не зважаючи на те, що позивач не отримував дохід у звітному році або окремому місяці і не здійснював підприємницьку діяльність, останній як фізична особа-підприємець зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок.

Щодо зняття з обліку, відповідач зазначив, що відповідно абзацу 2 підпункту 6 до 11.8 пункту розділу ХІ Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588 фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності, однак за позивачем рахується заборгованість. На думку відповідача, вимога про помилково сплачену недоїмку є передчасною, оскільки надмірно сплачені кошти можуть набути статус надмірно сплачених після набрання законної сили судовим рішенням.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

08.11.2019 Головним управлінням ДПС у Київській області винесена вимога № Ф-8110-57 про необхідність сплати ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 26539,26 грн.

Постановою головного державного виконавця Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції від 20.05.2020 відкрито виконавче провадження за вимогою Головного управління ДПС у Київській області від 08.11.2019 № Ф-8110-57 на суму 26539,26 грн.

Позивач 03.06.2020 звернувся до ДПС України із запереченням щодо вказаної вимоги, в якому просив її скасувати, оскільки він не має статусу фізичної особи-підприємця, а тому не є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Листом від 22.06.2020 № 20436/Д/10-36-10-00-14 відповідач повідомив позивача про те, що в інтегрованій картці ОСОБА_1 в автоматичному режимі проведено щоквартальні нарахування єдиного внеску за 2017-2019 роки у загальному розмірі 29293,44 грн. У зв`язку із наявністю заборгованості по сплаті єдиного внеску контролюючим органом сформовано та направлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2019 року № Ф-8110-57 на суму 26539,26 грн, яка є узгодженою, винесена відповідно до вимог законодавства. Також роз`яснено, що фізичні особи-підприємці зареєстровані до 01.07.2004, стосовно яких не проводилась реєстрація припинення підприємницької діяльності (в тому числі до створення Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань) не втратили статусу фізичної особи-підприємця. ОСОБА_1 буде знятий з обліку платників єдиного внеску лише у разі внесення державним реєстратором запису про припинення ним підприємницької діяльності як фізичною особою-підприємцем.

За результатом адміністративного оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) ДПС України рішенням від 23.06.2020 № 19892/6/99-00-06-03-01-06 залишено без розгляду скаргу ОСОБА_1 від 03.06.2020, оскільки останнім пропущено 10-денний строк на подачу скарги.

24.06.2020 позивачем сплачено суму боргу розмірі 26539,26 грн на підставі чого постановою головного державного виконавця Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції від 26.06.2020 закрито виконавче провадження за вимогою Головного управління ДПС у Київській області від 08.11.2019 № Ф-8110-57 на суму 26539,26 грн.

Крім того, 13.08.2020 позивач направив ДПС України заяву про зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

ДПС України листом від 04.09.2020 № 27112/6/99-00-12-11-06 роз`яснено позивачу, що він перебуває на обліку як фізична особа-підприємець з 20.04.2004 і на теперішній у контролюючого органу відсутня інформація про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 , а тому, враховуючи викладене, для проведення припинення підприємницької діяльності необхідно звернутися до державного реєстратора. Також роз`яснено порядок зняття з обліку як платника єдиного внеску.

Головне управління ДПС у Київській області листами від 18.09.2020 № 31163/ФОП/10-36-33-01 та № 32177/Л/10-36-33-01 повідомило позивача про відсутність функціональної можливості щодо зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 . Також роз`яснено про необхідність звернення до державного реєстратора для припинення підприємницької діяльності у встановленому законодавством порядку.

Не погодившись із відмовою відповідача щодо зняття з обліку та скасування суми заборгованості, позивач звернувся до суду з даним позовом.

З матеріалів справи вбачається та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 20.04.2004 року зареєстрований, як фізична особа-підприємець (свідоцтво про державну реєстрацію від 20.04.2004 № 4401) та з 20.04.2004 обліковується як платник податків в Головному управлінні ДПС у Київській області, Васильківське управління, Васильківська ДПІ (м. Васильків).

Контролюючим органом 20.04.2004 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 був взятий на облік як платник єдиного внеску.

Відповідно до Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які сформовані за прізвищем, ім`ям та по батькові позивача, а також за його ідентифікаційним номером, відомості про реєстрацію ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця у зазначеному реєстрі - відсутні.

Разом з тим, на час виникнення спірних правовідносин позивач продовжував перебувати на обліку в Головному управлінні ДПС у Київській області як платник податків та як платник єдиного внеску.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI.

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.

Пунктами 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону передбачено, що платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 5 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» узяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

За правилами пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

01.07.2004 набув чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (у подальшому змінено назву на Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Відповідно до частини першої статті 4 вказаного Закону державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Частиною першою статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до пунктів 2, 3, 7, 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від 01.07.2010 № 2390-VI (у редакції, що діяла з 19.12.2011) процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру. Спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців. Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

Пунктом 4 та абзацом 2 пункту 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (у редакції, що діяла з 19.12.2011) передбачали, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними; за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Разом з тим з 12.04.2014 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру», відповідно до якого пункти 2-4 і 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» виключені.

Натомість пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» викладений у редакції, яка передбачала, що усі діючі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.

Наслідки невиконання зазначеної вимоги Закону, у тому числі у вигляді припинення юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, встановлені не були.

З 13 грудня 2015 року Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» був викладений у новій редакції.

Відповідно до частини 2 статті 18 зазначеного Закону для державної реєстрації включення відомостей про фізичну особу-підприємця, зареєстровану до 1 липня 2004 року, відомості про яку не містяться в Єдиному державному реєстрі, подається заява про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу-підприємця до Єдиного державного реєстру.

З аналізу вказаних норм випливає, що фізичні особи-підприємці, зареєстровані до 01.07.2004, не втрачають відповідного статусу та мають право звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію включення відомостей про себе як фізичну особу-підприємця до Єдиного державного реєстру.

У період з 19.12.2011 по 12.04.2014 існувала процедура, згідно з якою відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що створені та зареєстровані до 01.07.2004, підлягали внесенню до Єдиного державного реєстру навіть за відсутності звернення таких юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Врахвуючи зазначене, те що відомості про ОСОБА_1 не були внесені до Єдиного державного реєстру за такою процедурою, не свідчить про втрату ним статусу фізичної особи-підприємця.

Відповідно до частини другої статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Державну реєстрацію позивача як суб`єкта підприємницької діяльності було здійснено в установленому законом порядку, а державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності не було проведено.

Вирішуючи спір, необхідно врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 01.07.2020 у справі № 260/81/19, в якій зазначено, що оскільки статус фізичної особи-підприємця є формою реалізації особою конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації особою цього права в умовах нормативно-правового регулювання, чинного з 01.01.2004, виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01.07.2004 ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб-підприємців, запроваджені законами України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» та «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру», не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу фізичної особи-підприємця, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу фізичної особи-підприємця шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до Єдиного державного реєстру про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

За висновком Великої Палати Верховного Суду відсутність офіційного підтвердження в позивача статусу фізичної особи-підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» виключає можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Позивач хоча і був зареєстрований 20.04.2004 як фізична особа-підприємець, проте реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» не виконував і відомості про нього не включені до Єдиного державного реєстру.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що нарахування позивачу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування саме як фізичній особі-підприємцю за період 2017-2019 роки є незаконним, а тому позовна вимога про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДПС у Київській області № Ф-8110-57 від 08.11.2019 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 26539,26 грн підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача сум помилково сплаченого єдиного соціального внеску відповідно до оскаржуваної вимоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 26 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» суми коштів, безпідставно стягнені податковими органами з юридичних і фізичних осіб, підлягають поверненню з рахунків податкового органу в триденний строк з дня прийняття рішення податковими органами або судом про безпідставність їх стягнення з одночасною сплатою нарахованої на ці суми пені, що визначається виходячи з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України.

Частиною тринадцятою статті 9 цього Закону передбачено, що суми помилково сплаченого єдиного внеску зараховуються в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску або повертаються платникам у порядку і строки, визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наказом Міністерства фінансів України від 16.01.2016 № 6, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.02.2016 за №193/28323, затверджено Порядок зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів (чинного на час виникнення спірних відносин).

Наказом Міністерства фінансів України від 16.01.2016 № 6, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.02.2016 за № 193/28323, затверджено Порядок зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів (надалі Порядок № 6).

Цей Порядок розроблено відповідно до статей дев`ятої та одинадцятої Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та визначає процедуру зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) або повернення платникам, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (далі - платник), надміру та/або помилково сплачених коштів єдиного внеску (далі - кошти) (пункт 2 Порядку № 6).

Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку № 6 повернення коштів здійснюється у випадках: 1) надмірної або помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на відповідний рахунок 3719; 2) помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на невідповідний рахунок 3719; 3) помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на рахунок з обліку доходів бюджету; 4) помилкової сплати податкових зобов`язань з податків, зборів, штрафних (фінансових) санкцій та пені, передбачених Податковим кодексом України, на рахунок 3719.

Повернення коштів здійснюється на підставі заяви платника про таке повернення (далі - заява).

У випадках, передбачених підпунктами 1, 2 та 4 пункту 5 цього Порядку, заява подається до органу доходів і зборів, на рахунок якого сплачено кошти, за формою, визначеною у додатку 1 до цього Порядку.

У випадку, передбаченому підпунктом 3 пункту 5 цього Порядку, заява подається до органу доходів і зборів за місцем обліку помилково сплачених коштів у довільній формі із зазначенням суми та напряму повернення.

Помилково сплачені суми у випадках, передбачених підпунктами 3 та 4 пункту 5 цього Порядку, підлягають поверненню з урахуванням положень статті 43 Податкового кодексу України (далі ПК України) та пункту 12 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до пункту 43.1 статтті 43 помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

У разі наявності у платника податків податкового боргу, повернення помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов`язання на поточний рахунок такого платника податків в установі банку або шляхом повернення готівковими коштами за чеком, у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків (пункт 43.2 вказаної статті).

Згідно із пунктами 43.3 та 43.4 статті 43 ПК України обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання та пені є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які повертаються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік за результатами проведення перерахунку його загального річного оподатковуваного доходу) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми та/або пені.

Платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку.

Пунктом 43.5 статті 43 ПК України встановлено, що контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення належних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Судом встановлено, що позивач 30.11.2020 № 01-3011/2020 звернувся до відповідача зі заявою про повернення помилково сплачених коштів, на погашення податкового боргу за вимогою № Ф-8110-57 від 08.11.2019 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 26539,26 грн, та пені в розмірі 830,11 грн, вказуючи на безпідставне нарахування контролюючим органом заборгованості зі сплати єдиного внеску.

Мотивуючи наявність підстав для повернення вказаних коштів, позивач посилається на положення частини тринадцятої статті 9 та частину третю статті 26 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Головне Управління ДПС у Київській області за результатом розгляду вказаної заяви 07.12.2020 повідомило позивача про те, що фізичній особі-підприємцю, як платнику, що перебуває на загальній системі оподаткування, в інтегрованій картці платника в автоматичному режимі проведено щоквартальні нарахування єдиного внеску за період 2017-2019 роки, які самостійно сплачено платником. Також вказано, що станом на 04.12.2020 за позивачем в інтегрованій картці платника по єдиному внеску обліковується заборгованість у розмірі 9049,48 грн. Крім того, контролюючим органом наголошено, що заява про повернення коштів подається за формою, передбаченою у додатку 1 до Порядку зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів.

Оскільки судом встановлено, що нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування саме як фізичній особі-підприємцю є незаконним, посилання контролюючого органу на те, що за позивачем обліковується заборгованість з єдиного внеску не може бути підставою для відмови у повернені помилково сплачених сум єдиного внеску.

Посилання відповідача на недотримання позивачем вимог щодо форми заяви, передбаченої у додатку 1 до Порядку № 6 є помилковим, оскільки позивач звертався із заявою про повернення коштів на підставі підпункту 3 пункту 5 цього Порядку, а не про повернення надмірної або помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на відповідний рахунок 3719.

Позивач, допустивши надмірну та/або помилкову сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, правомірно очікує від контролюючого органу реалізацію права платника на повернення надміру сплаченої суми грошових коштів.

Факт надмірної/помилкової сплати позивачем єдиного внеску обумовлює повернення цих коштів податковим органом у передбаченому законодавством порядку.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача необхідно виходити з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління ДПС в Київській області у передбаченому законодавством порядку повернути ОСОБА_1 помилково сплачену суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 26539,26 грн.

Суд вважає, що такий спосіб захисту порушеного права позивача є належним та достатнім у даному випадку.

Позовна вимога щодо стягнення пені у розмірі 830,11 грн на підставі положень абзацу другого частини третьої статті 26 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», не підлягає задоволенню, оскільки вона є передчасною до набрання чинності рішення про скасування вимоги № Ф-8110-57 від 08.11.2019 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 26539,26 грн.

Щодо вимог про визнання протиправною відмову Головного управління ДПС у Київській області щодо зняття позивача з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та зобов`язання відповідача зняти позивача з податкового обліку як фізичну особу-підприємця та платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суд зазначає наступне.

Відповідно до положень абзацу 7 частини першої статті 5 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб-підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці шостому пункту 1 та пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», - за їхньою заявою після проведення передбачених законодавством перевірок платників, звірення розрахунків та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці восьмому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - за їхньою заявою.

Крім того, наказом Міністерства фінансів України № 1162 від 24.11.2014 затверджено Порядок обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - Порядок № 1162).

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку № 1162 зняття з обліку платників єдиного внеску фізичних осіб-підприємців здійснюється з урахуванням таких особливостей:

- процедури зняття з обліку платника єдиного внеску у контролюючому органі розпочинаються у разі надходження від державного реєстратора відомостей про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця із зазначенням номера та дати внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру;

- платник єдиного внеску (фізична особа-підприємець) знімається з обліку після проведення передбаченої законодавством перевірки, здійснення остаточного розрахунку зі сплати єдиного внеску та закриття інтегрованих карток.

До реєстру страхувальників вносяться відповідні записи із зазначенням дати та причини зняття з обліку платника єдиного внеску.

Датою зняття з обліку платника єдиного внеску є дата внесення запису до реєстру страхувальників. Дані про зняття з обліку платника єдиного внеску (фізичної особи - підприємця) передаються до державного реєстратора.

Зі змісту наведених положень Порядку № 1162 слідує, що зняття з обліку платника єдиного внеску здійснюється з урахуванням врегульованої процедури, якій передують дії щодо проведення передбаченої законодавством перевірки, здійснення остаточного розрахунку зі сплати єдиного внеску (у разі наявності такого) та закриття інтегрованих карток.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що заявлена позивачем позовна вимога про виключення з податкового обліку платника єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування не підлягає, позаяк зняття з обліку платника єдиного внеску законодавством віднесено до дискреційних повноважень відповідача з дотриманням встановленої законодавством процедури та наявності підстав для зняття.

Позовна вимога щодо визнання протиправною відмову Головного управління ДПС у Київській області щодо зняття позивача з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування також не підлягає задоволенню, оскільки контролюючий орган неодноразово роз`яснив позивачу те, що зняттю з обліку має передувати надходження відомостей від державного реєстратора про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Доводи позивача про відсутність у нього статусу фізичної особи-підприємця підлягають відхиленню, оскільки як вже зазначено вище, невнесення відомостей про ОСОБА_1 Єдиного державного реєстру, не свідчить про втрату ним статусу фізичної особи-підприємця.

Щодо зобов`язання відповідача зняти з податкового обліку ОСОБА_1 як фізичну особу-підприємця, слід зазначити наступне.

Згідно із пунктом 1.3 розділу 1 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1158 (далі - Порядок № 1588), взяттю на облік або реєстрації у контролюючих органах підлягають усі платники податків.

Пунктом 6.1 розділу 6 Порядку № 1588 визначено, що взяття на облік за основним місцем обліку фізичної особи - підприємця здійснюється після її державної реєстрації згідно із Законом контролюючим органом за місцем її державної реєстрації на підставі: відомостей про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця; відомостей про скасування державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пункту 11.18 розділу 11 Порядку № 1588 зняття з обліку самозайнятих фізичних осіб як платників податків у контролюючих органах здійснюється у такому порядку:

1) підставою для зняття фізичної особи-підприємця з обліку у відповідному контролюючому органі є відомості з Єдиного державного реєстру про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням, або за судовим рішенням, або у разі її смерті, або оголошення її померлою, або визнання її безвісно відсутньою.

Дата зняття з обліку фізичної особи-підприємця відповідає даті отримання відомостей про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Дані про зняття з обліку платника податків фіксуються в журналі за формою № 6-ОПП. Номер зняття з обліку відповідає номеру відповідного запису в журналі за формою № 6-ОПП.

Дані про зняття з обліку фізичної особи-підприємця передаються контролюючим органом за основним місцем обліку такого платника податків до Єдиного державного реєстру із зазначенням: дати та номера запису про зняття з обліку, назви та ідентифікаційного коду контролюючого органу, у якому платника податків знято з обліку.

Отже, з наведеного слідує, що підставою для зняття з обліку є відомості з Єдиного державного реєстру про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням, або за судовим рішенням, або у разі її смерті, або оголошення її померлою, або визнання її безвісно відсутньою.

З наведеного вбачається, що зняттю з обліку у контролюючому органу передує припинення підприємницької діяльності та відповідна процедура.

Проте, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували факт припинення підприємницької діяльності позивача, позивач не надав доказів, що відповідач відмовив зняти позивача з податкового обліку, з урахуванням чого відсутні правові підстави для зняття позивача з обліку як фізичної особи-підприємця.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду.

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача зняти позивача з податкового обліку як фізичну особу-підприємця, як передчасної.

Щодо стягнення судових витрат за надання правничої допомоги у сумі 20000,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно із частиною другою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, частиною п`ятою статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Частиною четвертою статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Зі змісту статті 30 вказаного Закону вбачається, що за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги адвокат отримує від клієнта гонорар у вигляді винагороди у формі фіксованого розміру або погодинної оплати, порядок обчислення, підстави для зміни розміру, порядок сплати та інші умови якої визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Враховуючи викладене, договір про надання правової допомоги є документом, який підтверджує домовленість між клієнтом та адвокатом щодо надання останнім послуг зі здійснення захисту, представництва тощо в обмін на визначений у такому договорі гонорар (фіксований розмір або погодинна оплата).

В свою чергу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн позивачем до суду були надані наступні докази: копію договору про надання правової допомоги від 12.10.2020 № 01-1210/2020 та копію додаткової угоди до нього, рахунок на оплату від 12.10.2020 № 01.12/10 на суму 20000,00 грн, платіжне доручення від 5685742 від 13.10.2020 на суму 10000,00 грн, копія ордера № 836116 та копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Пунктом 1.3 договору про надання правової допомоги від 12.10.2020 № 01-1210/2020 передбачено, що на підтвердження факту надання правової допомоги відповідно до умов цього договору складається акт про надання правової допомоги шляхом його двостороннього підписання.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12.09.2018 (справа № 810/4749/15) зазначив, що з аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа № 826/856/18) зазначив про те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Оскільки позивачем до суду не надано акта виконаних робіт або іншого документу, що засвідчує номенклатуру та фактичний обсяг робіт, виконаний адвокатом при наданні правової допомоги в даній справі, суд виходить з наявних у справі доказів, які свідчать про виконану адвокатом роботу. Суд враховує, що дана справа є типовою, не потребує великого обсягу збирання інформації та її аналізу, не є складною. Адвокатом при підготовці справи до судового розгляду було направлено запит до відповідача, складено позовну заяву до суду, усунуто недоліки позовної заяви та надіслано клопотання про долучення доказів.

З урахуванням викладеного та вимог співрозмірності, суд вважає, що достатньою до відшкодування позивачу сумою витрат на надання професійної правничої допомоги, є 5000,00 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до вимог частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1681,60 грн згідно із квитанцією від 11.12.2020 № 2171-4786-6911-9365.

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області.

Керуючись статтями 14, 73- 78, 90, 143, 242 - 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області № Ф-8110-57 від 08.11.2019 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 26539,26 грн.

Зобов`язати Головне управління ДПС в Київській області у передбаченому законодавством порядку повернути ОСОБА_1 сплачену суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 26539,26 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 840,40 грн та 5000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (; місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5-А).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.