Справа № 500/2750/22
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 500/2750/22 пров. № А/857/14853/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Мартиць О.І.), ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м.Тернополі 14 вересня 2022 року у справі №500/2750/22 за позовом ОСОБА_1 до Кременецького відділу Державної виконавчої служби у Кременецькому районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Військовий інститут Київського національного університету імені Тараса Шевченка про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

27.07.2022 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Кременецького відділу Державної виконавчої служби у Кременецькому районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Військовий інститут Київського національного університету імені Тараса Шевченка, просив: визнати неправомірними дії державного виконавця Кременецького відділу Державної виконавчої служби у Кременецькому районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про арешт коштів боржника; постанову державного виконавця Кременецького відділу Державної виконавчої служби у Кременецькому районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про арешт майна боржника від 20.06.2022 скасувати в частині накладення арешту на грошові кошти, зарплату, що надходять на картку (рахунок) IBAN НОМЕР_1 , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» на ОСОБА_2 .

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2022 року позов задоволено частково: знято арешт з коштів ОСОБА_1 , які знаходяться на рахунку IBAN: НОМЕР_2 відкритого в АТ КБ «Приватбанк». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рахунок, стосовно якого відповідачем винесено постанови про накладення арешту та з приводу яких позивач звернувся до суду, у розрізі приписів чинного законодавства не є рахунком зі спеціальним режимом використання, і крім того, на нього можуть зараховуватися будь-які надходження (грошові кошти). Суд першої інстанції вказав, що такий вид виплати, як заробітна плата, не відноситься до законодавчо визначеного переліку коштів, на які забороняється здійснення стягнення в рамках виконавчого провадження. Суд першої інстанції зазначив, що оскаржувана постанова містить відповідне застереження для банків про неможливість накладення арешту на кошти, звернення стягнення на які заборонено законом та зазначив, що АТ КБ «Приватбанк» виконало оспорювану постанову і не повідомляло виконавця про спеціальний режим рахунку позивача або про наявність інших заборон, встановлених законом, для звернення стягнення на кошти, які на ньому розміщені. Суд першої інстанції вказав, що про належність рахунку позивача до тих, звернення стягнення на які заборонено частиною другою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», позивач не повідомляв відповідачу і не надавав відповідного документального підтвердження, а судом таких обставин не встановлено. Суд першої інстанції дійшов висновку, що при винесенні оспорюваної постанови відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження», і не допустив порушення вимог статей 48, 56 цього Закону. Водночас, суд вказав, що порушене право позивача може бути захищено шляхом зняття арешту з рахунку позивача відповідно до частини п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військовий інститут Київського національного університету імені Тараса Шевченка подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2022 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що для забезпечення реального виконання рішення виконавець може накладати арешт, зокрема, на відкриті банківські рахунки боржника. Скаржник вказує, що суд першої інстанції помилково застосував висновки Великої Палати Верховного Суду з постанови від 20.04.2022 №756/8815/20. Вважає, що процедура щодо звернення стягнення на заробітну плату позивача не розпочалась, відповідна постанова державного виконавця відсутня.

Враховуючи положення статей 311 та 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 у справі №500/2395/20, яке набрало законної сили 29.04.2021, задоволено позов Міністерства оборони України в особі Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_1 про стягнення витрат пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України в особі Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка фактичні витрати, пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі в сумі 115454 (сто п`ятнадцять тисяч чотириста п`ятдесят чотири) грн 43 коп.)

06.05.2021 Тернопільським окружним адміністративним судом у даній справі видано виконавчий лист.

У зв`язку з не виконанням ОСОБА_1 вказаного рішення суду в добровільному порядку, на підставі заяви Міністерства оборони України в особі Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка Кременецьким відділом Державної виконавчої служби у Кременецькому районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на підставі виконавчого листа відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду.

20.06.2022 головний державний виконавець Кременецького відділу Державної виконавчої служби у Кременецькому районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №69259889 з примусового виконання виконавчого листа №500/2395/20 виданого 06.05.2021 Тернопільським окружним адміністративним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України в особі Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка фактичні витрати, пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі в сумі 115 454,43 грн., а також винесено постанову про арешт коштів боржника, відповідно до якої накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонені законом, та належать боржнику.

Представник ОСОБА_1 звернувся у Кременецький відділ Державної виконавчої служби у Кременецькому районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із заявою про вчинення виконавчих дій з проханням винести постанову про зняття арешту з рахунку та надав довідку АТ КБ «Приватбанк» від 27.06.2022 №L8KPDAU7E9O2EV1R. Заява аргументована тим, що такий рахунок призначений для зарахування заробітної плати і на нього не може бути накладено арешт.

08.07.2022 Кременецький відділ Державної виконавчої служби у Кременецькому районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надав відповідь на заяву, вказавши, що документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом немає, а тому відсутні підстави для зняття арешту з коштів (майна) боржника.

Вважаючи, що накладення арешту на спеціальні банківські рахунки є незаконним та є перевищенням повноважень державним виконавцем, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з положеннями статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з положеннями статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Відповідно до положень статті 48 Закону №1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає, зокрема, в його арешті. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Положеннями статті 56 Закону №1404-VIII встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 68 Закону №1404-VIII законодавець визначає кошти, що складають заробітну плата як особливий об`єкт, на який може бути звернуто стягнення на виконання виконавчого документа, та обмежує таке стягнення відсутністю інших коштів та/або об`єктів для стягнення, видами боргових зобов`язань (періодичні платежі) та сумою стягнення.

Зняття арешту з коштів, що складають заробітну плату, здійснюється виконавцем відповідно до частини 4 статті 59 Закону №1404-VIII на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих статус коштів виключно із заробітної плати, або на підставі повідомлення банку про заборону накладення арешту на такий рахунок відповідно до частини другої вищевказаної статті.

Виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, передбачене абзацом 2 частини 2 статті 59 Закону №1404-VIII зобов`язання виконавця зняти арешт на підставі повідомлення банку не виключає зняття такого арешту на підставі повідомлення боржника, та за наслідками здійснення контролю за правильністю стягнення на підставі наданих звітів про стягнення, оскільки у відповідності до підпункту 1 частини четвертої статті 59 цього закону підставами для зняття виконавцем арешту з майна боржника або його частини є отримання ним документального підтвердження, що звернення стягнення на такі кошти боржника заборонено законом.

Отже, у випадку, коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника-фізичної особи, що знаходяться на рахунку боржника та є заробітною платою боржника, виконавцю не вдалось виявити правову природу (статус) цих грошових коштів, як коштів, на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки зазначених звітів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 квітня 2022 року у справі №756/8815/20 зазначив, що банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, згідно з частиною 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони перебувають, та в разі розміщення на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту з цих коштів згідно із частиною 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд апеляційної інстанції зауважує, що зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду відповідають обставинам цієї справи та обґрунтовано у цій частині застосовані судом першої інстанції до спірних правовідносин.

У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено та не спростовано матеріалами справи, що боржником до відділу ДВС не подано жодних документів, які б свідчили про те, що рахунок НОМЕР_2 , який відкритий у АТ КБ «ПриватБанк» має спеціальний режим використання та/ або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до роз`яснень Нацбанку України заробітна плата це так звані кошти цільового призначення, однак банк може не мати технічної можливості відкрити окремий рахунок для зарахування виключно таких коштів, а тому рахунок, який відкривається, у тому числі й для зарахування заробітної плати, зазвичай за умовами банківського обслуговування є звичайним поточним рахунком. Тобто це рахунок фізичної особи для власних потреб, на нього можуть зараховуватися будь-які кошти, а не тільки кошти цільового призначення. Це регламентується Інструкцією про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків резидентів і нерезидентів від 12.11.2003 № 492, чинної на час виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, якщо рахунок, на який здійснюється зарахування зарплати є поточними, то арешт може бути накладено на такий рахунок відповідно до резолютивної частини постанови про арешт коштів боржника, оскільки відсутня технічна можливість розділити цільові кошти та «звичайні». Якщо ж банк відкрив окремий рахунок виключно для зарахування цільових надходжень, то банк повертає без виконання отриману від виконавця постанову про арешт коштів боржника із зазначенням причин повернення.

Додана до заяви представника позивача довідка АТ КБ «Приватбанк» від 27.06.2022 №L8KPDAU7E9O2EV1R не містить відомостей про те, що рахунок позивача має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Враховуючи вказане законодавче регулювання та обставини справи, суд апеляційної інстанції не заперечує аргументи скаржника, що рахунки, на які зараховується заробітна плата, нормативно не визначені як рахунки із спеціальним режимом використання, такі рахунки здебільшого є звичайними поточними рахунками та відкриваються банками клієнту для зберігання коштів і виконання платіжних операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності дій відповідача при винесені постанови про арешт коштів боржника від 20.06.2022.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10.06.2021 №520/4794/20, на який покликається скаржник.

Разом з тим, відповідно до виписки по картці/рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 27.06.2022 №L8KPDAU7E9O2EV1R на рахунок НОМЕР_2 за період 01.03.2022-27.06.2022 надходила виключно заробітна плата, про що зазначено в графі «деталі операції», а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що для забезпечення ефективного захисту прав позивача слід вийти за межі позовних вимог та зняти арешт з коштів ОСОБА_1 , які знаходяться на рахунку IBAN: НОМЕР_2 , відкритого в АТ КБ «Приватбанк».

В свою чергу, залишення арешту на кошти, які складають заробітну плату боржника, та звернення на них стягнення унеможливлює отримання позивачем будь-яких коштів заробітної плати, як єдиного джерела та порушує його право на отримання винагороди за працю.

Відповідно до частини 1 статті 2, частини 2 статті 10 Конвенції про захист заробітної плати №95 заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.

Згідно з статею 59 Закону №1404-VIII у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Арешт може бути знятий за рішенням суду.

Щодо покликання суду першої інстанції на статтю 70 Закону №1404-VIII та застосування в цій частині висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.04.2022 у справі №756/8815/20 та аргументів скаржника в цій частині, то суд апеляційної інстанції вважає, що в межах спірних правовідносин, за відсутності в матеріалах справи постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату позивача, як це передбачено статтею 68 Закону №1404-VIII, висновки суду першої інстанції в цій частині є передчасними, однак такі не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не є самодостатньою підставою для скасування такого.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що державний виконавець при винесені оскаржуваної постанови належним чином скористався законодавчо закріпленими повноваженнями, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржувана постанова винесена з дотриманням норм чинного законодавства, у спосіб та в порядку, які встановлені Законом України «Про виконавче провадження», однак зважаючи на надану АТ КБ «ПриватБанк» інформацію щодо призначення отриманих позивачем коштів на рахунку IBAN: НОМЕР_2 , яка належними та допустимими доказами скаржником не спростована, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для зняття арешту з коштів, які знаходяться на такому рахунку.

Відповідно до положень частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу та підстави для зняття арешту з коштів позивача на рахунку IBAN: НОМЕР_2 , на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 268, 287, 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2022 року у справі №500/2750/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
Р. П. Сеник