Справа № 140/16150/21
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2022-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 листопада 2022 року

м. Київ

справа №140/16150/21

адміністративне провадження № К/990/30354/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Жука А.В.,

суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Мартинюк Н.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2022 року

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року

у справі №140/16150/21

за позовом ОСОБА_1

до приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича

про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пирога С.С. про визнання протиправною та скасування постанови від 08 грудня 2021 року ВП № 67809605 про стягнення з боржника основної винагороди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на примусовому виконанні у відповідача перебуває виконавчий лист з виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі №161/7017/15-ц від 24 березня 2017 року у ВП №67809605 про стягнення заборгованості з позивача в сумі 2843954,56 гривень.

За заявою стягувача відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про стягнення із боржника основної винагороди виконавця в сумі 284395,46 гривень.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.

03 листопада 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі №140/16150/21.

Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з такого.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно частини 3 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Положеннями статті 287 КАС України передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

З матеріалів касаційної скарги вбачається, що в цій справі спір виник у відносинах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця.

За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження рішень судів попередніх інстанцій в касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд такої скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики.

У даному випадку слід зазначити, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Такими чином, законодавець не передбачив та обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.

Однак, скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості, виняткового або фундаментального значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.

Аналіз доводів касаційної скарги не дає підстав для висновку, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики в такій категорії адміністративних справ, скаржником в касаційній скарзі такі обставини теж не зазначені, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Також Верховним Судом встановлено, що вперше подану касаційну скаргу ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року було повернуто на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України як таку, що не містила підстав для касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

Звертаючись до суду касаційною скаргою повторно, позивачем повторно зазначено, що вона подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Водночас Судом встановлено, що подана позивачем касаційна скарга є аналогічною за змістом попередньо поданій касаційній скарзі, яка ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року (№ К/990/23922/22) повернута особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Разом з цим позивач, повторно посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження, зазначає ті ж підстави та мотиви касаційного оскарження судових рішень із посиланням на ті ж самі постанови Верховного Суду, яким вже надавалася оцінка Верховним Судом в ухвалі від 21 вересня 2022 року, а отже скаржник не виклав передбачені процесуальним законом підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Крім цього, Верховний Суд зазначає, що з урахуванням того, що предметом розгляду даної справи, яка розглянуто за правила статті 287 КАС України, є скасування постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди, оскарження ухвалених у цій адміністративній справі судових рішень у касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд відповідної касаційної скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики з огляду на вимоги статей 287 та 333 КАС Ккраїни.

Проте, як вбачається зі змісту касаційної скарги, скаржник не вказує, яке значення матиме рішення касаційного суду за наслідками розгляду цієї скарги для формування єдиної правозастосовної практики.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 287, 333 КАС України, Суд-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2022 року у справі №140/16150/21.

2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

..................................

..................................

..................................

А.В. Жук

Н.М. Мартинюк

Ж.М. Мельник-Томенко

Судді Верховного Суду