Справа № 600/3591/22-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/3591/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними і скасування постанов,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Юзефовича Едуарда Едуардовича від 10 жовтня 2022 року ВП №52529560 (про виправлення помилки у процесуальному документі) про зміну суми виконавчого збору з 150156,40 грн на 5052,89 євро та 3486,01 грн;

- визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Юзефовича Едуарда Едуардовича від 11 жовтня 2022 року ВП №70051130 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 залишку виконавчого збору у сумі 4947,51 євро;

- визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Юзефовича Едуарда Едуардовича від 28 жовтня 2021 року ВП №52529560 про стягнення з ОСОБА_1 150156,40 грн виконавчого збору.

В обґрунтування позову вказано, що у процесі здійснення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Першотравневого суду м. Чернівці у справі №725/5138/15-ц з позивача стягнуто частково борг у сумі 39457,48 грн та виконавчий збір у сумі 3945,74 грн, що становить 10% від фактично стягнутої суми. В подальшому названий виконавчий документ повернуто стягувачу. За таких обставин та посилаючись на низку позицій Верховного Суду в питанні стягнення виконавчого збору, позивач вказує про протиправність оскаржуваних рішень, адже виконавчий збір у спірній ситуації повинен стягуватися у розмірі 10% від фактично стягненої суми, а не 10% від суми, що підлягає примусовому стягненню. На думку позивача, оскільки у нього відсутній борг по сплаті виконавчого збору, то у державного виконавця не було правових підстав для винесення оскаржуваних постанов про стягнення з боржника залишку виконавчого збору у сумі 4947,51 євро та про відкриття виконавчого провадження про стягнення цього збору.

Ухвалою суду від 04 листопада 2022 року заяву позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду задоволено, визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом та поновлено такий строк. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження із врахуванням особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, встановлених статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву та витребувано у нього докази по справі.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому він, вказуючи про обґрунтованість та законність оскаржуваних постанов, просить суд у задоволенні позову відмовити. При цьому зазначено, що стягнення виконавчого збору вчиняється виходячи із загальної суми, що підлягає примусовому стягненню. Вказано про вжиття державним виконавцем заходів примусового характеру щодо виконання рішення суду про стягнення заборгованості з позивача та про те, що при поверненні виконавчого документа стягувачу боржником повністю не сплачено виконавчий збір.

Сторони, повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

За таких обставин та враховуючи положення частини першої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, пункту 1 частини третьої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності підстав для відкладення розгляду справи, передбачених частиною другою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, зважаючи на положення частини дев`ятої статті 205, частини третьої статті 268 та частини четвертої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у Другому відділі державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало на примусовому виконанні виконавче провадження ВП №52529560 щодо виконавчого листа №725/5138/15-ц, виданого 24 листопада 2015 року Першотравневим районним судом м. Чернівці про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 15 лютого 2007 року в розмірі 50528,95 євро та 21671,47 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості та стягнення 13188,72 грн витрат зі сплати судового збору з кожного.

Постановою від 04 жовтня 2016 року ВП №52529560 відкрито вказане виконавче провадження.

28 жовтня 2021 року державним виконавцем у ВП №52529560 винесено постанову про стягнення виконавчого збору, якою стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 150156,40 грн.

Заявою від 03 жовтня 2022 року АТ «УкрСиббанк» просило Другий відділ державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повернути виконавчий документ (виконавчий лист №725/5138/15-ц, виданий 24 листопада 2015 року Першотравневим районним судом м. Чернівці про стягнення солідарно з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором) стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 11 жовтня 2022 року у ВП №52529560 вказаний вище виконавчий лист повернуто стягувачу.

При цьому у вказаній постанові зазначено, що в ході примусового виконання з ОСОБА_1 стягнуто частково борг в сумі 39457,48 грн та частково виконавчий збір в сумі 3945,75 грн. Залишок боргу становить для ОСОБА_1 50365,94 євро та залишок виконавчого збору - 5038,62 євро.

Поряд з цим 10 жовтня 2022 року державним виконавцем у ВП №52529560 винесено постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, якою винесено виправлення до постанови про стягнення виконавчого збору: змінено суму виконавчого збору з 150156,40 грн на 5052,89 євро та 3486,01 грн.

11 жовтня 2022 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №70051130 з примусового виконання постанови №52529560 від 10 жовтня 2022 року про стягнення виконавчого збору 5052,89 євро та 3486,01 грн. Також вказано, що залишок виконавчого збору становить 4947,51 євро.

За таких обставин ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7 - 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (у редакції на час звернення до суду з цим позовом) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, який є боржником у виконавчому провадженні ВП №52529560 щодо виконавчого листа №725/5138/15-ц, виданого 24 листопада 2015 року Першотравневим районним судом м. Чернівці про стягнення з нього заборгованості за договором, не погоджується з рішеннями державного виконавця щодо стягнення з нього виконавчого збору у розмірі 150156,40 грн постановою від 28 жовтня 2021 року та щодо винесення державним виконавцем 10 жовтня 2022 року постанови, якою внесені зміни до названої постанови в частині суми виконавчого збору: з 150156,40 грн на 5052,89 євро та 3486,01 грн.

При цьому згідно постанови про стягнення виконавчого збору від 28 жовтня 2021 року, державний виконавець, визначаючи суму виконавчого збору у розмірі 150156,40 грн, виходив з того, що виконавчий збір стягується розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню.

Натомість, на думку позивача, виконавчий збір у даній ситуації повинен стягуватись із суми фактично стягнутої заборгованості. Оскільки в ході примусового виконання виконавчого листа №725/5138/15-ц з ОСОБА_1 стягнуто борг в сумі 39457,48 грн, то позивач вважає, що виконавчий збір повинен становити 3945,75 грн, тобто 10% від стягнутої суми, який ним і було сплачено.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, 10 жовтня 2022 року державним виконавцем у ВП №52529560 винесено постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, якою винесено виправлення до постанови про стягнення виконавчого збору: змінено суму виконавчого збору з 150156,40 грн на 5052,89 євро та 3486,01 грн, а 11 жовтня 2022 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, спірним питанням у цій справі є питання стягнення виконавчого збору із суми фактично стягнутої заборгованості, як вважає позивач, чи із загальної суми, що підлягає примусовому стягненню, як вважає відповідач, у разі повернення виконавчого документа стягувачу згідно пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до частини першої статті 1 Закону №1404-VІІІ (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій статті 5 Закону №1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції, чинній до 28 серпня 2018 року) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Приписами статей 40, 42 Закону №1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону №1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, з аналізу наведених норм Закону №1404-VІІІ вбачається, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

При цьому за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

При стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Указане вище є правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18, які суд враховує в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду).

Поряд з цим, вирішуючи даний спір, суд звертає увагу і на те, що частину другу статті 27 Закону №1404-VІІІ змінено Законом України №2475-VIII від 03 липня 2018 року. Ці зміни набрали чинності з 28 серпня 2018 року.

Так, згідно частини другої статті 27 Закону №1404-VIII (в редакції, чинній з 28 серпня 2018 року) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, з урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості у ВП №52529560, база обрахунку виконавчого збору змінювалась: у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Згідно матеріалів справи при винесенні оскаржуваної постанови від 28 жовтня 2021 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 150156,40 грн державний виконавець виходив саме з положень частини другої статті 27 Закону №1404-VIII, чинних після 28 серпня 2018 року, тобто розраховував виконавчий збір від суми, що підлягала примусовому стягненню у виконавчому провадженні, відкритому 04 жовтня 2016 року.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Так, положення статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, чинній до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність боржника у виконавчому провадженні в порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, чинній з 28 серпня 2018 року, адже розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.

Враховуючи, що зміни внесені Законом №2475-VIII погіршили становище позивача як боржника у виконавчому провадженні ВП №52529560, а також зважаючи на те, що в ході примусового виконання виконавчого листа №725/5138/15-ц з ОСОБА_1 було стягнуто борг в сумі 39457,48 грн, що визнається відповідачем, то суд погоджується із твердженнями позивача про те, що виконавчий збір повинен становити 3945,75 грн, тобто 10% від стягнутої суми, який позивачем і було сплачено. Зазначене свідчить про відсутність заборгованості зі сплати позивачем виконавчого збору у ВП №52529560, а тому як постанова про стягнення виконавчого збору від 28 жовтня 2021 року у розмірі 150156,40 грн, так і постанова про виправлення помилки у процесуальному документі від 10 жовтня 2022 року, якою винесено виправлення до названої вище постанови і змінено суму виконавчого збору з 150156,40 грн на 5052,89 євро та 3486,01 грн, а також похідна від указаної постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №70051130 від 11 жовтня 2022 року - є протиправними та підлягають скасуванню.

Зазначене дає підстави для висновку, що державний виконавець, приймаючи спірні постанови, не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.

Аналогічних висновків притримується і Верховний Суд у відносинах щодо прийняття державним (приватним) виконавцем постанов про стягнення виконавчого збору, які були винесені після 28 серпня 2018 року, тобто після внесених Законом №2475-VIII змін до частини другої статті 27 Закону №1404-VІІІ, у виконавчих провадженнях, розпочатих до вказаних змін, та у зв`язку з повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VІІІ, що і мало місце у даній справі.

Наведене вбачається з постанов Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі №640/685/19, від 28 квітня 2020 року у справі №520/11908/18, від 16 квітня 2020 року у справі №640/8425/19, висновки у яких суд враховує в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на викладене, суд погоджується з доводами позивача, вказаними в обґрунтування позову.

Натомість доводи відповідача, зазначені у відзиві, суперечать вказаним вище висновкам суду касаційної інстанції щодо застосування норм Закону №1404-VІІІ в аналогічних відносинах.

Крім цього, варто зазначити, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення відповідним суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

В силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд звертає увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Невиконання ж суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Вирішуючи спір, суд звертає увагу на те, що в оскаржуваній постанові про виправлення помилки у процесуальному документі від 10 жовтня 2022 року не наведено обґрунтованих мотивів її прийняття та обставин для зміни суми суму виконавчого збору з 150156,40 грн на 5052,89 євро та 3486,01 грн.

При цьому посилання у вказаній постанові на статтю 74 Закону №1404-VІІІ як правову підставу для її винесення суд оцінює критично, адже статтею 74 Закону №1404-VІІІ передбачено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби, а не порядок винесення одним і тим же державним виконавцем постанов про виправлення помилки у процесуальному документі.

Указане дає додаткові підстави для визнання необґрунтованою та безпідставною оскаржувану постанову про виправлення помилки у процесуальному документі від 10 жовтня 2022 року та оскаржувану похідну від неї постанову про відкриття виконавчого провадження від 11 жовтня 2022 року ВП №70051130.

Згідно положень частини першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів обґрунтованість позову. Натомість доводи відзиву не свідчать про законність оскаржуваних постанов.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно наявних у справі квитанцій від 18 жовтня 2022 року та від 27 жовтня 2022 року позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір у розмірі 3486,36 грн.

Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, то наявні правові підстави для стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судових витрат у виді судового збору в розмірі 3486,36 грн.

Керуючись статтями 241 - 246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними і скасування постанов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Юзефовича Едуарда Едуардовича про стягнення виконавчого збору від 28 жовтня 2021 року ВП №52529560.

Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Юзефовича Едуарда Едуардовича про виправлення помилки у процесуальному документі від 10 жовтня 2022 року ВП №52529560.

Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Юзефовича Едуарда Едуардовича про відкриття виконавчого провадження від 11 жовтня 2022 року ВП №70051130.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3486,36 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 21 листопада 2022 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідач - Другий відділ державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (58008, м. Чернівці, вул. Леоніда Дергача, 25, 27, ) .

Суддя О.П. Лелюк