Справа № 300/5669/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2022-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 300/5669/21 пров. № А/857/10526/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 червня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Гундяком В.Д., час ухвалення рішення о 10 год 42 хв у м. Івано-Франківську, повний текст судового рішення складено 22.06.2022) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №002279/0712, №002280/0712, №002281/0712, №002285/0712, №002291/0712 від 21.04.2021, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ, єдиний внесок) №002284/0712 від 21.04.2021 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-002283/0712 від 21.04.2021.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.06.2022 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення №002285/0712, №002291/0712, №002279/0712 від 21.04.2021 в частині збільшення грошового зобов`язання за податковим зобов`язанням на суму 53574,46 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на суму 13393,62 грн, №002280/0712, №002281/0712 в частині збільшення грошового зобов`язання за податковим зобов`язанням на суму 4464,54 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на суму 1116,13 грн, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №002284/0712 від 21.04.2021 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-002283/0712 від 21.04.2021 в частині сплати заборгованості на суму 61723,26 грн. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що згідно даних звітів про нарахування податку на доходи фізичних осіб з найманих працівників за період з 30.08.2017 по 30.09.2020 перевіркою встановлено нарахування податку в розмірі 16934,47 грн. Згідно відомостей ІС «Податковий блок» ОСОБА_1 перераховано податку в розмірі 15043, 00 грн. Кредиторська заборгованість становить 1891,47 грн. Стосовно твердження позивачки про помилку касира, то ФОП ОСОБА_1 не надала до перевірки, а також до заперечення акт про скасування помилково проведеної через РРО суми розрахунку разом з підтверджуючими первинними документами (фіскальними чеками).

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 у період з 30.08.2017 по 30.09.2020 перебувала на обліку в контролюючому органі як ФОП та здійснювала торгівлю алкогольними та тютюновими виробами в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою : АДРЕСА_1 .

ГУ ДПС було проведено документальну позапланову виїзну перевірку діяльності платника податків ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 30.08.2017 по 30.09.2020, правильності нарахування, обчислення та сплати ЄСВ за період з 30.08.2017 по 30.09.2020, про що складено акт №1367/09-19-07-12/ НОМЕР_1 від 17.03.2021 (далі - Акт).

У ході перевірки було встановлено порушення п.177.10 ст.177 ПК України в частині неналежного ведення книги обліку доходів і витрат за період, що перевірявся, п.164.3 ст.164, п.177.2, п.177.4, п.177.5 ст.177 ПК України, в результаті чого занижено суму податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) за період з 30.08.2017 по 30.09.2020 в розмірі 53657,15 грн, в тому числі за 2019 рік - 53574,46 грн, за 2020 рік - 82,69 грн, п.п.49.18.2 п.49.18 ст.49, п.51.1 ст.51, п.176.2 ст.176 ПК України, Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку в частині подання не в повному обсязі податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми, нараховані (виплачені) фізичним особам в період з 30.08.2017 по 30.09.2020 за оренду нежитлових приміщень під ознакою доходу 157 «Дохід, виплачений самозайнятій особі», п.п.168.1.1 п.п.168.1.2, п.п.168.1.4 п.168.1, п.168.4 ст.168, п.176.2 ст.176 ПК України - не сплачено ПДФО з найманих працівників в сумі 1891,47 грн, ч.4 ст.4, ч.2 ч.5 ст.7, ч.6 ст.8, п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 (далі Закон №2464-VI) - заниження єдиного внеску розмірі 64901,38 грн, в тому числі за 2019 рік - 61723,26 грн, за 2020 рік - 3178,12 грн, абз.3 ч.8 Закону №2464-VI в частині несвоєчасної сплати єдиного внеску, п.212.1 ст.212, п.213.1 ст.213, п.216.9 ст.216 ПК України, в результаті чого занизила акцизний податок у період з 30.08.2017 по 30.09.2020 на суму 15309,26 грн, в тому числі березень 2019 року - 15309,26 грн, п.п.164.1.3 п.164.1 ст.164, п.п.1.2, п.п.1.3, п.п.1.4, п.16 прим.1 підрозділу 10 Розділу ХХ ПК України, в результаті чого недоутримано та не перераховано до бюджету військового збору з чистого доходу від здійснення підприємницької діяльності в сумі 4471,43 грн, в тому числі за 2019 рік - 4464,54 грн, за 2020 рік - 6,89 грн.

У результаті виявлення перевіркою наведених вище порушень, контролюючим органом були сформовані податкові повідомлення-рішення, які позивачка вважаючи протиправними, звернулася до адміністративного суду з вимогою про їх скасування.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що податкові повідомлення-рішення за №002285/0712, №002291/0712 від 21.04.2021 прийняті відповідачем на підставі неповно з`ясованої інформації, та як наслідок, є протиправними та підлягають до скасування. Суд також дійшов висновку, що позивачкою на виконання вимог законодавства помилкова операція скасована за допомогою операції «службова видача» на суму 324 520,00 грн, про що складено акт про скасування помилково проведеної через РРО суми розрахунку, тому позивачем належними та допустимими доказами спростовано встановлені актом перевірки порушення в цій частині.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.

В оскаржуваній частині судового рішення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стосовно податкових повідомлень-рішень №002285/0712, №002291/0712 від 21.04.2021, якими позивачці було збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «ПДФО, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати» на загальну суму 1891,47 грн та застосовано штрафну санкцію у розмірі 1020 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Підставою для прийняття вказаних податкових повідомлень-рішень, за доводами контролюючого органу, слугувало те, що позивачкою не сплачено ПДФО з найманих працівників в сумі 1891,47 грн, оскільки при виплаті орендної плати ФОП ОСОБА_2 не було утримано та не сплачено ПДФО, що сплачується податковим агентом.

Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.п.162.1.3 п.162.1 ст.162 ПК України, платником ПДФО є податковий агент.

За змістом п.п.164.1.2 п.164.1 ст.164 ПК України, загальний місячний оподатковуваний дохід складається із сум оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця

Згідно п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку на доходи фізичних осіб, визначену ст. 167 Податкового кодексу України у розмірі 18 відсотків.

Відповідно до п.177.1 ст.177 ПК України, доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно п.177.2 ст.177 ПК України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п.177.4 ст.177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно розділу III цього Кодексу.

Підпунктом 177.8 статті 177 ПК України передбачено, що під час нарахування (виплати) фізичній особі - підприємцю доходу від здійснення нею підприємницької діяльності, суб`єкт господарювання та/або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) такий дохід, не утримують податок на доходи у джерела виплати, якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документу, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб`єкта підприємницької діяльності. Це правило не застосовується в разі нарахування (виплати) доходу за виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, коли буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця відповідно до підпунктів 14.1.195 та 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

У разі якщо фізична особа - підприємець отримує інші доходи, ніж від провадження підприємницької діяльності, у межах обраних ним видів такої діяльності, такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими ПК України для платників податку - фізичних осіб (п.177.6 ст.177 ПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що під час проведення перевірки, посадовими особами ГУ ДПС не було взято до уваги ту обставину, що ФОП ОСОБА_2 є приватним підприємцем, одним із видів діяльності за КВЕД є - 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Вказана обставина повинна досліджуватись контролюючим органом, оскільки впливає на формування висновків про наявність чи відсутність обов`язку декларування та сплати платежу при розрахунках за орендною платою.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність податкових повідомлень-рішень №002285/0712, №002291/0712 від 21.04.2021 та наявності підстав для їх скасування.

Стосовно податкових повідомлень-рішень від 21.04.2021 за №002279/0712, яким позивачці було збільшено суму грошового зобов`язання з ПДФО, що сплачується за результатами річного декларування на суму 53657,15 грн та застосовано штрафну санкцію на суму 13393,62 грн, за №002280/0712, яким збільшено суму грошового зобов`язання зі сплати акцизного податку на суму 15309,26 грн та застосовано штрафну санкцію в розмірі 3827,41 грн, за №002281/0712, яким збільшено суму зобов`язання зі сплати військового збору на суму 4471,43 грн та застосовано штрафну санкцію на суму 1116,13 грн, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 21.04.2021 за №002284/0712, яким застосовано штрафну санкцію за донараховані суми зі сплати ЄСВ на суму 12344,65 грн, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 21.04.2021 за №Ф-002283/0712 на загальну суму 64901,38 грн, колегія суддів виходить з наступного.

Підставою для прийняття вищевказаних податкових повідомлень-рішень слугувало встановлення контролюючим органом під час перевірки порушенням позивачкою п.177.10 ст.177 ПК України в частині неналежного ведення книги обліку доходів і витрат за період, що перевірявся, п.164.3 ст.164, п.177.2, п.177.4, п.177.5 ст.177 ПК України, в результаті чого занижено суму податкового зобов`язання з ПДФО за період з 30.08.2017 по 30.09.2020 в сумі 53657,15 грн, в тому числі за 2019 рік - 53574,46 грн та за 2020 рік - 82,69 грн.

При цьому, як видно з матеріалів справи, зазначене в акті перевірки порушення є наслідком того, що у 2019 році касиром проведено помилкову операцію на суму 324520,00 грн, яка була виправлена у встановлений спосіб.

Датою виникнення податкових зобов`язань щодо реалізації суб`єктом господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів є дата здійснення розрахункової операції відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР від 06.07.1995 (далі Закон №265/95-ВР) зі змінами та доповненнями, для безготівкових розрахунків - дата оформлення розрахункового документа на суму проведеної операції, який підтверджує факт продажу товару, а у разі реалізації товарів фізичними особами - підприємцями, які сплачують єдиний податок дата надходження оплати за проданий товар (п.216.9 ст.216 ПК України).

Згідно дефініції, наведеної в абз.2 п.«б» ч.1 ст.2 Закону №265/95-ВР, розрахункова операція - приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця.

Згідно п.7 глави ІІІ Порядку реєстрації та застосування реєстраторів розрахункових операцій, що застосовуються для реєстрації розрахункових операцій за товари (послуги), затвердженого наказом Міністерства фінансів України №547 від 14.06.2016 (далі Порядок №547), реєстрація видачі коштів у разі повернення товару (відмови від послуги, прийняття цінностей під заставу, виплати виграшів у державні лотереї та в інших випадках) або скасування помилково проведеної через РРО суми розрахунку здійснюється шляхом реєстрації від`ємної суми.

Якщо алгоритм роботи РРО не забезпечує окремого накопичення у фіскальній пам`яті від`ємних сум розрахунків :

- дозволяється реєструвати видачу коштів (скасування помилкової суми) за допомогою операції «службова видача»;

- забороняється реєструвати через РРО від`ємні суми з використанням операції «сторно».

Відповідно до п.8 глави ІІІ Порядку №547, якщо сума коштів, виданих при поверненні товару чи рекомпенсації раніше оплаченої послуги, перевищує 100 гривень, матеріально відповідальна особа господарської одиниці або особа, яка безпосередньо здійснює розрахунки, повинна скласти акт про видачу коштів. В акті необхідно зазначити дані документа, що встановлює особу покупця, який повертає товар (відмовляється від послуги), відомості про товар (послугу), суму виданих коштів, номер, дату і час видачі розрахункового документа, який підтверджує купівлю товару (отримання послуги).

Такий самий акт складається при скасуванні помилково проведеної через РРО суми розрахунку. В акті вказуються дані про помилкову суму та реквізити розрахункового документа. Акти про видачу коштів та акти про скасування помилково проведеної через РРО суми розрахунку передаються до бухгалтерії суб`єкта господарювання і зберігаються протягом трьох років. У разі відсутності у суб`єкта господарювання бухгалтерії зазначені акти підклеюються до останньої сторінки відповідної книги ОРО.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем на виконання вимог законодавства помилкова операція була скасована за допомогою операції «службова видача» на суму 324520,00 грн, про що складено акт про скасування помилково проведеної через РРО суми розрахунку.

При цьому, колегія суддів враховує наявну в матеріалах справи довідку ТзОВ «Інтем-сервіс», яка містить інформацію щодо проведених позивачем операцій, внаслідок помилкового проведення коштів, яка також надавалась позивачем разом із запереченнями до акту перевірки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 червня 2022 року по справі №300/5669/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук