Справа № 380/12461/22
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2022-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Кедик М.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому позивач просить:

- визнати протиправним і скасувати наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26.07.2022 № 1049ц, яким з 19.07.2022 року внесено зміни в наступні накази Генерального прокурора, виключивши з них словосполучення середній заробіток у відповідних відмінках: - від 15.03.2022 № 436ц та від 31.05.2022 № 758ц про увільнення ОСОБА_1 ;

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора, яка полягає у ненарахуванні і невиплаті заробітної плати з 19.07.2022 в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України Про прокуратуру;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату з 19.07.2022 та виплачувати таку щомісячно згідно з ст. 81 Закону України Про прокуратуру.

Ухвалою судді від 13.09.2022 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху

Ухвалою від 16.09.2022 суддя відкрила спрощене провадження в адміністративній справі.

Ухвалою від 23.09.2022 суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач працює в органах прокуратури липня з 2015 року. В квітні 2021 наказом Генерального прокурора, ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора. На вказаній посаді працював до 26.02.2022, оскільки саме в цей день на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 був добровільно мобілізований та прибув для проходження військової служби під час мобілізації та військового стану у військову частину НОМЕР_1 , де на даний момент проходить службу. На підставі наказу Генерального прокурора від 15.03.2022 № 436ц, позивача увільнено з 26 лютого 2022 року від виконання обов`язків як прокурора другого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора у зв`язку із призовом на військову службу за призовом в особливий період із збереженням посади та середнього заробітку до дня фактичного звільнення /стаття 119 КЗпП України). Зазначив, що наказ № від 26.07.2022 № 1049ц про внесення з 19.07.2022 зміни в наказ Генерального прокурора від 15.03.2022 № 436ц та від 31.05.2022 № 758ц про увільнення ОСОБА_1 , виключивши з них словосполучення середній заробіток, прийнято відповідачем необґрунтовано та без наявності на те підстав.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву від 11.10.2022 (вх. № 64204), у якому зазначає, що у травні 2022 року відбулись штатні зміни в Офісі Генерального прокурора, у зв`язку з чим наказом Генерального прокурора від 31.05.2022 № 748ц ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора третього відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Офісу Генерального прокурора. З огляду на вказані зміни, наказом Генерального прокурора від 31.05.2022 № 758ц визначено вважати призваного на військову службу ОСОБА_1 увільненим з 31.05.2022 від виконання обов`язків за вищевказаною посадою прокурора. Відповідно до Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» у частині третій статті 119 КЗпП слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

У зв`язку з чим, на виконання зазначеної норми Закону від 01.07.2022 № 2352-ІХ, наказом Генерального прокурора від 26.07.2022 № 1049ц внесено відповідні зміни до наказу Генерального прокурора від 15.03.2022 № 436ц. Генеральний прокурор при прийнятті оспорюваного наказу діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.

Посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на норму матеріального права, передбачену частиною другою статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є необгрунтованим, оскільки ця норма не стосується осіб, які проходять військову службу і отримують грошове забезпечення, як військовослужбовці. Крім того, слід критично оцінювати доводи позивача стосовно необхідності застосування норми статті 81 Закону України «Про прокуратуру», як на підставу отримання ним заробітної плати за період перебування у статусі прокурора з одночасним проходженням військової служби. Просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм правову оцінку.

ОСОБА_1 працює в органах прокуратури липня з 2015 року. Наказом від 06.05.2021 призначено на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора.

Наказом Генерального прокурора від 15.03.2022 № 436ц ОСОБА_1 увільнено з 26.02.2022 від виконання обов`язків прокурора другого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту Офісу Генерального прокурора у зв`язку із призовом на військову службу за призовом в особливий період із збереженням посади та середнього заробітку до дня фактичного звільнення (стаття 119 КЗпП України).

Наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 31.05.2022 № 758ц вважати призваного на військову службу ОСОБА_1 увільненим з 31 травня 2022 року від виконання обов`язків за посадою прокурора третього відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Департаменту протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора.

Наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26.07.2022 № 1049ц керуючись статтею 9 Закону України «Про прокуратуру», Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, з 19 липня 2022 року внесено зміни в наступні накази Генерального прокурора, виключивши з них словосполучення «середній заробіток» у відповідних відмінках: від 15.03.2022 №436ц та від 31.05.2022 № 758ц про увільнення ОСОБА_1 .

Позивач, не погоджуючись з припиненням виплати відповідачем середнього заробітку з 19.07.2022, звернувся до суду з даним позовом.

Даючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Глава VII Закону № 2232-XII врегульовує особливості призову під час мобілізації.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону № 2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а такожчастиною першою статті 53 і частиною другою статті57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Так, частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній до 18.07.2022 включно, було передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (набрав чинності 19.07.2022) внесено зміни у частину третю статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 не зберігається середній заробіток за особами, визначеними в частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 зазначає, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні від 03.10.1997 № 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 № 3-рп/2001, закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У абзацах четвертому, п`ятому пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) від 12.07.2019 № 5-р(І)/2019 зазначено, що за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

Крім того, у рішенні від 08.10.2008 № 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.05.2018 № № 5-р/2018 зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01.06.2016 № 2-рп/2016).

Суд вважає, що з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, припинення збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності вказаним Законом, є виправданим та відповідає Конституції України .

Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26.07.2022 № 1049ц, яким з 19 липня 2022 року внесено зміни в наступні накази Генерального прокурора, виключивши з них словосполучення «середній заробіток» у відповідних відмінках: від 15.03.2022 №436ц та від 31.05.2022 № 758ц, є правомірним і не підлягають скасуванню.

Оскільки позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у ненарахуванні і невиплаті заробітної плати з 19.07.2022 в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України Про прокуратуру та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити середньомісячну заробітну плату з 19.07.2022 та виплачувати таку щомісячно згідно з ст. 81 Закону України Про прокуратуру, є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу виконувача обов`язків Генерального прокурора від 26.07.2022 № 1049ц, тому, підстави для задоволення таких позовних вимог також відсутні.

Решта доводів позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з приписами ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього кодексу, проте згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін на підтвердження своїх правових позицій, суд доходить переконання, що вимоги позивача не знаходять належного правового обґрунтування та спростовуються наявними у справі доказами, у зв`язку з чим, у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись статтями 6, 14, 242, 243, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 18.11.2022.

Суддя Кедик М.В.