Справа № 140/3056/22
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2022-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року ЛуцькСправа № 140/3056/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ковальчука В.Д.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання незаконним рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання незаконним рішення щодо відмови у наданні довідки про трудовий стаж відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення та зобов`язання надати йому таку довідку з врахуванням номерів 20-21 та 26-27 у трудовій книжці ОСОБА_1 у повному обсязі; зобов`язання відповідача відшкодувати моральні збитки, завдані рішенням, діями чи бездіяльністю посадовими особами при розгляді справи та порушення при цьому чинного законодавства про звернення громадян у грошовому виразі, визначеного судом.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в грудні 2021року він звернувся зі зверненням до Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про надання йому довідки про трудовий стаж на підставі матеріалів пенсійної справи. Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Додаткові дані про стаж роботи можуть міститися і в інших документах чи довідках, які, у вигляді копій, знаходяться в пенсійній справі особи. Враховуючи те, що після виходу на пенсію по віку, позивач ніде не працював, тому всі дані щодо його стажу роботи знаходяться у його пенсійній справі № 97, у зв`язку з чим він попросив вирахувати його трудовий стаж у період з 30.08. 1969 року по 09.04.2012 року з наданням відповідної довідки у паперовому вигляді. В отриманій відповіді ГУ Пенсійного фонду України Волинської області, всупереч заявленої позивачем вимоги, він отримав замість довідки про трудовий стаж - у додатку до відповіді розрахунок стажу, який містив страховий стаж, що розраховується для призначення пенсійних виплат. При перевірці вказаних у розрахунку періодів трудової діяльності відповідно до записів у трудовій книжці, позивачем було встановлено невірно вказані періоди трудової діяльності, які не відповідали записам у трудовій книжці. Зокрема, відповідно до № 20-21 запису, у розділі «Відомості про роботу» трудової книжки, записано період з 18.02.1998 р. по 31.10.2007 р.. а у наданому розрахунку вказано період з 18.02.1998 р. по 31.12.2003 р. Відповідно до № 26-27 запису, у розділі «Відомості про роботу» трудової книжки, записано період з 01.07.2010 р. по 30.07.2010 р., а у наданому розрахунку вказано період з 01.07.2010 р. по 08.07.2010 р. Таким чином, у наданому розрахунку не було вказано період, який не співпадав із записом у трудовій книжці - чотири роки, що є неприйнятним і свідчить про порушення Закону України «Про пенсійне забезпечення». Замість задоволення заявленої вимоги, виконавець вдався до тлумачення терміну «трудовий стаж». Без посилання на нормативно-правовий акт у відповіді було зазначено, що трудовий стаж - це період роботи та інших видів діяльності, який підтверджується записами в трудовій книжці, або іншими документами (до 01.04.2004 р.). Вказана дата відсутня у Законі України «Про пенсійне забезпечення», а тому не може застосовуватися до визначення терміну дії при підтвердженні трудової діяльності. Не погоджуючись з наданою відповіддю позивачем була подана скарга, яка була зареєстрована відповідно до проставленого на ній штампу за вх. № 568 /А-0300-22 від 17.01.2022 р. Відповідь на скаргу, яка була складена ГУ Пенсійного фонду України Волинської області, відповідно до штрих коду, проставленому на ній: 15.02.2022 р. 2421-568/А-02/8- 0300/22 була відправлена рекомендованим листом Укрпошти 28.02.2022 р., а отримана позивачем 11.03.2022 р. Таким чином, не враховуючи терміну між оформленням поштового переказу та датою вручення його позивачу, відповідь, після її складання, знаходилась не відправленою 13 днів. Враховуючи встановлені законодавством терміни, вважає такі дії порушенням статті 20 Закону України «Про звернення громадян». Позивач вважає, що діями відповідача йому нанесена моральна шкода.

З врахуванням викладеного позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою суду від 17.10.2022 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У відзиві від 03.11.2022 відповідач позову не визнав та пояснив, що 13.12.2021 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про надання довідки та інформації щодо його трудового стажу за період з 30.08.1969 по 09.04.2012. Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 29.12.2021 №16256-16281/А-02/8-0300/21 розглянуто вказане звернення позивача та надано розрахунок його стажу. Проте, 17.01.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із скаргою на незадовільний розгляд його звернення від 13.12.2021. Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 15.02.2022 №2421-568/А-02/8-0300/22 розглянуто вказане звернення позивача від 17.01.2022 та повторно надано вичерпну інформацію щодо його трудового стажу. У позовній заяві позивач не надав жодних доказів заподіяння діями відповідача йому моральних чи фізичних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між наданою Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області інформацією та проблемами в психологічному та загальному стані його здоров`я, не довів протиправність дій відповідача. Враховуючи наведене, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області вважає, що ним дотримано усіх вимог чинного законодавства, позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Дослідивши письмові докази, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

13.12.2021 позивач звернувся зі зверненням до Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про надання йому довідки про трудовий стаж на підставі матеріалів пенсійної справи. Враховуючи те, що після виходу на пенсію по віку, позивач ніде не працював, тому всі дані щодо його стажу роботи знаходяться у його пенсійній справі № 97, у зв`язку з чим він попросив вирахувати його трудовий стаж у період з 30.08.1969 року по 09.04.2012 року з наданням відповідної довідки у паперовому вигляді. Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 29.12.2021 №16256-16281/А-02/8-0300/21 розглянуто вказане звернення позивача та надано розрахунок його стажу. 17.01.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із скаргою на незадовільний розгляд його звернення від 13.12.2021. Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 15.02.2022 №2421-568/А-02/8-0300/22 розглянуто вказане звернення позивача від 17.01.2022 та повторно надано інформацію щодо його трудового стажу.

Не погоджуючись з наданими відповідями позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи питання щодо розгляду звернення ОСОБА_1 суд враховує наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (ст.40 Конституції України).

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (ч. 1 ст. 1 Закону України "Про звернення громадян").

Статтею 3 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Вимоги до звернення наведені у статті 5 Закону України "Про звернення громадян", за змістом цієї статті звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне). Звернення може бути усним чи письмовим. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Частиною третьою цієї ж статті Закону визначено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Згідно з ч. 4 ст. 7 Закону України "Про звернення громадян", забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Розділом 2 (ст.ст. 14 -23-1) Закону врегульований порядок розгляду звернень громадян.

Відповідно до ст.14 Закону України "Про звернення громадян" наведено порядок розгляду пропозицій (зауважень) громадян. Статтею 15 цього Закону присвячено розгляду заяв (клопотань). Особливості розгляду скарг громадян установлено статтею 16 Закону.

Частиною 1 статті 20 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. У відповідності до ч.2 ст.8 Закону України "Про звернення громадян" не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що реалізація права громадян звертатися особисто, а також направляти індивідуальні чи колективні звернення в державні органи й органи місцевого самоврядування можлива лише шляхом направлення ними звернення у формі, передбаченій Законом, та з дотриманням певних вимог цього Закону. При цьому варто врахувати, що Закон України "Про звернення громадян" передбачає різні форми звернень: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги, які містять різні за змістом вимоги, прохання чи пропозиції (щодо реалізації соціально-економічних, політичних, особистих прав та інтересів громадянина, фактів їх порушення тощо), а також окремий порядок розгляду кожного із виду звернення.

Право вибору форми звернення належить особі. Проте у зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Так як автор звернення повідомляє адресату певну інформацію і базуючись на цьому просить вчинити певні дії (такі дії можуть бути дуже різні: притягнення винуватих до відповідальності за результатами розгляду звернення у вигляді скарги; надання громадянину певного статусу за результатами розгляду його заяви; оптимізація роботи адресата звернення за наслідками розгляду пропозиції громадянина).

У свою чергу, звернення оформлені без дотримання вимог Закону, відповідно до ст.ст. 5, 8 Закону, розгляду та вирішенню не підлягають.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Додаткові дані про стаж роботи можуть міститися і в інших документах чи довідках, які, у вигляді копій, знаходяться в пенсійній справі особи.

Судом встановлено, що в отриманій відповіді ГУ Пенсійного фонду України Волинської області, всупереч заявленої позивачем вимоги, він отримав замість довідки про трудовий стаж - у додатку до відповіді розрахунок стажу, який містив страховий стаж, що розраховується для призначення пенсійних виплат. При перевірці вказаних у розрахунку періодів трудової діяльності відповідно до записів у трудовій книжці, встановлено невірно вказані періоди трудової діяльності, які не відповідали записам у трудовій книжці. Зокрема, відповідно до № 20-21 запису, у розділі «Відомості про роботу» трудової книжки, записано період з 18.02.1998 р. по 31.10.2007 р., а у наданому розрахунку вказано період з 18.02.1998 р. по 31.12.2003 р. Відповідно до № 26-27 запису, у розділі «Відомості про роботу» трудової книжки, записано період з 01.07.2010 р. по 30.07.2010 р., а у наданому розрахунку вказано період з 01.07.2010 р. по 08.07.2010 р. Таким чином, у наданому розрахунку не було вказано період, який не співпадав із записом у трудовій книжці - чотири роки, що є неприйнятним і свідчить про порушення Закону України «Про пенсійне забезпечення». Замість задоволення заявленої вимоги, виконавець вдався до тлумачення терміну «трудовий стаж». Без посилання на нормативно-правовий акт у відповіді було зазначено, що трудовий стаж - це період роботи та інших видів діяльності, який підтверджується записами в трудовій книжці, або іншими документами (до 01.04.2004 р.).

Також встановлено, що не погоджуючись з наданою відповіддю позивачем була подана відповідачу 17.01.2022 скарга. Відповідь на скаргу, яка була складена ГУ Пенсійного фонду України Волинської області, відповідно до штрих коду, проставленому на ній: 15.02.2022 р. 2421-568/А-02/8- 0300/22 була відправлена рекомендованим листом Укрпошти 28.02.2022 р., а отримана позивачем 11.03.2022 р., вимога позивача була залишена без задоволення та порушено строк розгляду звернення позивача.

Враховуючи викладене позовні вимоги позивача про визнання незаконним рішення щодо відмови у наданні довідки про трудовий стаж відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення та зобов`язання надати позивачу таку довідку з врахуванням номерів 20-21 та 26-27 у трудовій книжці ОСОБА_1 у повному обсязі підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у грошовому виразі, визначеному судом, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З вищенаведеного слідує, що для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем не надано жодного доказу спричинення йому моральної шкоди саме наданням відповідей на його звернення та настанням будь-яких негативних наслідків для позивача у вигляді моральної шкоди.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Також суд не вбачає правових підстав для постановлення окремої ухвали про порушення закону.

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Щодо заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 366,00 грн., то суд приходить до таких висновків.

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Як вбачається із доданих письмових доказів, а саме: товарних чеків від 31.03.2022, 26.04.2022, 18.05.2022 позивачем витрачено на набір тексту позовної заяви, її друк та друк додатків 366 грн.

У пункті 269 Рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Атрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.11.2019 у справі №826/7375/18.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені судові витрати у сумі 366,00 грн.

Керуючись статтями 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови ОСОБА_1 у наданні довідки про трудовий стаж відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області надати ОСОБА_1 довідку з врахуванням номерів 20-21 та 26-27 у трудовій книжці ОСОБА_1 у повному об`ємі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у сумі 366,00 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя В.Д. Ковальчук