Справа № 420/11305/21
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2022-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/11305/21
Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

представника апелянта Єлісашвілі О.М.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням, середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеської обласної прокуратури, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати вихідної допомоги при звільненні;

- стягнути з Одеської обласної прокуратури вихідну допомогу, у зв`язку зі звільненням у розмірі 21323,45 грн.;

- стягнути з Одеської обласної прокуратури середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.03.2021 по день ухвалення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що з наказом про звільнення з посади та органів прокуратури його було ознайомлено 02.04.2021 року, надано його копію та вручена трудова книжка. Проте остаточний розрахунок в день звільнення - 25.03.2021, не проведений не була виплачена вихідна допомоги при звільненні.

Так позивач вказував, що виплата йому вихідної допомоги при звільненні повинна була бути здійснена відповідно до загальних норм трудового законодавства за відсутності спеціальних норм, які б таку виплату обмежували, на підтвердження чого позивач посилався на правові позиції Верховного Суду.

У позові також позивач зазначав, що не виплативши йому при звільненні вихідну допомогу, відповідач допустив не проведення повного розрахунку, що, відповідно до статті 117 КЗпП, тягне за собою стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25.03.2021 по день постановлення судом рішення по даній справі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 червня 2022 року, ухваленим в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 :

- визнана протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні;

- стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу, у зв`язку зі звільненням у розмірі 21323,45 грн.

- стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.03.2021 до 06.06.2022 у розмірі 21323,45 грн.

- у задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням Одеська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки, а ні Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ, а ні Законом України «Про прокуратуру» не передбачено виплати вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону. У свою чергу, стаття 44 Кодексу законів про працю України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Апелянт вважає, що до спірних правовідносин має бути застосоване спеціальне законодавство, яким не передбачено право на виплату вихідної допомоги при звільненні на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, але подав клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, в розмірі 4200 грн., яка складається з надання адвокатом усних консультацій, вивчення рішення суду першої інстанції та судової практики в аналогічних справах, складення заяви про ознайомлення з матеріалами справи та з ознайомлення адвокатом з матеріалами справи, на підтвердження чого надав відповідні докази.

Одеська обласна прокуратура надала заперечення на клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, в якому посилаючись на явне завищення витрат на отримання правничої допомоги, неспівмірність зі складністю справи та витраченим адвокатом часом, відсутність доказів сплати коштів за отримані послуги, просить відмовити у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури на різних посадах, починаючи з 13.02.2013 (а.с. 8).

З 01.07.2016 наказом прокурора Одеської області №1416к від 01.07.2016 ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Одеської місцевої прокуратури № 1 Одеської області.

На підставі рішення тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №2 від 19.02.2021, ст.11, п.2 ч.2 ст.41, Закону України «Про прокуратуру», пп.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», наказом Одеської обласної прокуратури №406к від 11.03.2021 позивача звільнено з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області та з органів прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 25.03.2021 (а.с. 9, 12).

Відповідно до копії розрахункового листа позивача за 2021 рік (а.с. 15) позивачу при звільнені з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області та з органів прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 25.03.2021, не виплачувалась вихідна допомога при звільненні.

Відповідно до матеріалів справи, довідки Одеської обласної прокуратури від 05.04.2021 за №21-100 (а.с. 30) середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 , згідно п з Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 за останні два місяця роботи перед звільненням складала 21323,45 грн., а середньоденна заробітна плата складала 1093,51 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, оскільки нормами спеціального закону не врегульоване питання виплати вихідної допомоги при звільненні, а тому відповідач був зобов`язаний сплатити позивачу вихідну допомогу при звільнені у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Задовольняючи частково вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, враховуючи, зокрема, розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки виплати, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, а також виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, дійшов висновку, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі суми, яка підлягала виплаті при звільненні, а саме: 21323,45 грн.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями,

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, такого змісту: на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Відповідно статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, Законом № 113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку <…>.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Так, за змістом абзацу третього пункту 2 розділ ІІ Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 4 розділ ІІІ Порядку № 100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Апеляційний суд зазначає, що спір у цій справі стосується дій відповідача щодо не виплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури у березні 2021 року.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівник, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, від 11 жовтня 2018 року у справі № 823/244/16 та від 08 жовтня 2019 року у справі №823/263/16.

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 11.02.2021 по справі № 420/4115/20, від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20 і підстав для відступу від таких висновків під час розгляду цієї справи колегія суддів не знаходить.

За наведеного правового регулювання, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Вирішуючи спірне питання щодо розрахунку суми вихідної допомоги, яку повинен був сплатити відповідач позивачу, суд першої інстанції, послався на довідку від 05 квітня 2021 року №21-100, яка видана за підписом начальника відділу фінансування та бухгалтерського обліку та гербовою печаткою Одеської обласної прокуратури, відповідно до якої середньомісячна заробітна плата позивача, згідно з Постановою Кабінет Міністрів України від 08.02.1995 № 100, за останні два місяці роботи перед звільненням складає 21323,45 грн. (а.с. 30).

Вказані обставини щодо середнього місячного заробітку позивача сторонами визнаються та не заперечувались, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції.

Апеляційний суд констатує, що з обсягу встановлених судом першої інстанції обставин, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги, у зв`язку зі звільненням в сумі 21323,45 грн, є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги стосовно стягнення з апелянта на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25.03.2021 по день ухвалення судового рішення, апеляційний суд зазначає таке.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

До того ж, у вказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Саме суд має надати оцінку обставинам конкретної справи, врахувати, зокрема, розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки виплати, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, а також інші обставини справи, які можуть бути підставами для зменшення відповідного стягнення про що, власне, і зауважила Велика Палата Верховного Суду у вказаних постановах.

В довідці від 05.04.2021 №21-100 вказано, що розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 1093,51 грн.

Станом на дату вирішення судом першої інстанції даної адміністративної справи період затримки виплати вихідної допомоги при звільненні складав 439 днів. Тобто середній заробіток за час затримки виходячи мав би складати 480050,89 грн. (1093,51 грн.*439)

Проте розмір вихідної допомоги при звільненні становить 21323,45 грн., при цьому ця сума заборгованості становить приблизно 4% від визначеної суми середнього заробітку за час затримки її виплати при звільненні.

За таких обставин, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, та враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо визначення середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі суми, що підлягала виплаті при звільненні, а саме, 21323,45 грн.

Доводи апеляційної скарги, в частині висновків суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, спростовуються мотивувальною частиною оскаржуваного рішення суду першої інстанції в цій частині, та не надають апеляційному суду підстав дійти протилежного ніж встановлено судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Вирішуючи по суті клопотання позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу. Надану позивачу адвокатом, на стадії апеляційного перегляду справи, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до матеріалів справи між позивачем та адвокатом Кондрашевою К.С. укладений договір про надання правової допомоги №1108/22 від 01.08.2022.

Пунктом 1.1 вказаного договору передбачено, що адвокат на виконання умов цього договору надає правову допомогу позивачу з метою захисту його законних прав та інтересів. Правова допомога надається у такому виді:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань;

- складання звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру;

- складання процесуальних документів (заперечень, клопотань, претензій, позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів, відповідно до вимог процесуального законодавства);

- представництва та захисту інтересів клієнта … в судах під час здійснення … адміністративного …. судочинства.

Пунктом 6.2 договору встановлено, що гонорар адвоката складається з розрахунку часу, витраченого на виконання даного договору, враховуючи вартість однієї години 700 грн.

За результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується кожною із сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатом юридичної допомоги та її вартість (п. 6.4 договору).

Відповідно до акту про прийняття-передачу наданих юридичних послуг від 12.09.2022 (а.с. 116), адвокат надав позивачу такі послуги, всього на загальну суму 4200 грн:

- надання усних консультацій 2 години, вартість 1400 грн (700 грн*2 год);

- вивчення рішення суду першої інстанції, вивчення судової практики в аналогічних справах 2 години, вартість 1400 грн (700 грн*2 год);

- складання заяви про ознайомлення з матеріалами справи 1 година, вартість 700 грн;

- ознайомлення з матеріалами справи 1 година, вартість 700 грн.

Матеріалами справи підтверджено подання адвокатом до апеляційного суду через підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» заяви про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 109-110, 111). Проте, апеляційний суд зазначає, що складання заяв містить назву суду до якого подається заява, назва особи яка подає заяву та її представника, три абзаци та прохальну частину, що ставить під обґрунтований сумнів щодо витрачання адвокатом 1 години на складення заяви про ознайомлення з матеріалами справи.

Також матеріалами справи підтверджений факт ознайомлення адвоката позивача з матеріалами справі в суді апеляційної інстанції 09.09.2022 (а.с. 109-110, 111), але, апеляційний суд зазначає, що відповідно до журналу видачі справ для ознайомлення (номенклатурний номер 2.2.1-14) справа №420/11305/21 була видана адвокату на ознайомлення о 13:43 год та повернута адвокатом о 13:50 год. Зазначена обставина спростовує твердження позивача щодо витрачання адвокатом однієї години на ознайомлення з матеріалами справи.

Погоджується апеляційний суд і з запереченнями апелянта, наведеними у відзиві на клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки справа №420/11305/21 не є складною справою, в аналогічних правовідносинах КАС ВС сформовані правові позиції, які були наведені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, що спростовує інформацію, наведену в акті щодо витрачання адвокатом чотирьох годин для надання усних консультацій та вивчення рішення суду першої інстанції та вивчення судової практики в аналогічних справах.

Наведені апелянтом заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану позивачу в суді апеляційної інстанції, та встановлені апеляційним судом фактичні обставини свідчать про неспівмірність заявленої до відшкодування суми із наданими послугами, зі складністю справи та реальністю наданих послуг.

При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо відсутності доказів сплати позивачем коштів за отримання послуги адвоката, оскільки

За таких обставин, оскільки адвокатом були надані послуги але не в тих обсягах, що заявлені в акті, апеляційний суд дійшов висновку про зменшення розміру витрат та стягнення з апелянта на користь позивача у відшкодування витрат на отримання професійної правничої допомоги - 800 гривень.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 134, 139, 242, 257, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 червня 2022 року у справі №420/11305/21 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані з отриманням правничої допомоги адвоката, в розмірі 800 грн (вісімсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Одеської обласної прокуратури (ідентифікаційний код 03528552).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У зв`язку із перебуванням головуючого-судді на підвищенні кваліфікації

повний текст судового рішення складений 21 листопада 2022 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.