Справа № 200/17441/21
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року справа №200/17441/21

приміщення суду за адресою: м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року у справі № 200/17441/21 (головуючий суддя І інстанції - Куденков К.О.), складене у повному обсязі 12 січня 2022 року у м. Слов`янську Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, в якій просив:

- визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо припинення виплати щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку ОСОБА_1 з 01.12.2016 року;

- зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області відновити нарахування та виплату щомісячних грошових сум ОСОБА_1 та виплатити заборгованість з щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку ОСОБА_1 з 01.12.2016 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо припинення ОСОБА_1 виплати щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку з 01.12.2016 та зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області відновити ОСОБА_1 нарахування та виплату щомісячних грошових сум і виплатити заборгованість з щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку ОСОБА_1 з 01.12.2016 року.

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне дослідження судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просило суд скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.01.2022 та ухвалити нове рішення, яким відмовити Позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Відповідач вказує на ігнорування судом першої інстанції факту подання ОСОБА_1 позову поза межами визначеного статтею 122 КАС України шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, недосліджені та ненаданні належної правової оцінки бездіяльності Позивача щодо реалізації гарантованого йому законодавством права на отримання щомісячних страхових виплат, зокрема неподанні ОСОБА_1 заяви до Управління виконавчої дирекції Фонду для продовження раніше призначених та нарахованих страхових виплат, не поданні до державного органу довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України (району проведення антитерористичної операції), нехтуванні Позивачем вимог законодавства в частині відкриття для отримання призначеної соціальної допомоги рахунку в установі Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України, відсутності Позивача за фактичним місцем проживання/перебування, яке зазначене у заяві про призначення соціальних виплат, а відтак, правомірності дій державного органу в частині відмови ОСОБА_1 у здійснені соціальних виплат та відсутності за твердженням Відповідача правових підстав для відновлення вказаних виплат.

Зазначену правову позицію Відповідач нормативно вмотивовує посиланнями на Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», постанову Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування», постанову правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11.12.2014 № 20 «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції», зареєстровану в Міністерстві юстиції України 12.01.2015 за № 6/26451, та акцентує на тому, що право на щомісячні страхові виплати не є абсолютним, і підлягає законним обмеження, окресленим вищевизначеними нормативно-правовими актами, що регламентують соціальні виплати внутрішньо-переміщеним особам.

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, на підставі вивчення матеріалів справи, обговорення доводів апеляційної скарги, надання юридичної оцінки обставинам справи та повноти їх встановлення, суд апеляційної інстанції дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та дійшов висновку про необхідність залишити вимоги, викладені в апеляційній скарзі, без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 ) та отримувачем страхових виплат як інвалід другої групи.

Згідно Висновку медико-соціальної експертної комісії серія 2-18 АВ № 012187, виданого Донецьким обласним центром медико-соціальної експертизи 20 лютого 2002 року, Позивачу визначена ступінь втрати професійної працездатності 80% безстроково (а.с. 8-9).

Сторонами у справі визнається той факт, що Позивач перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Центрально-міському районі м. Горівка Донецької області, до набрання чинності розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування».

На підставі наведених Відповідачем доказів (а.с. 22-23), зокрема, Постанови Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Дзержинську Донецької області від 07.11.2014 № 0515/05844/50844/1 «Про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати у зв`язку з тимчасовим місцем проживання», вбачається, що з 01 жовтня 2014 року ОСОБА_1 продовжено виплату призначеної щомісячної грошової допомоги в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку (вид виплати 410, КЕКВ 2730.03).

Постановою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Дзержинську Донецької області від 22.11.2016 № 0515/50844/50844/10 виплату означеної щомісячної грошової суми з 01 грудня 2016 року Позивачеві припинено.

Причина припинення вказана з посиланням на рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (протокол № 22 від 22.11.2016), а саме: «У зв`язку із закриттям довідок про взяття на облік ВПО в результаті надання ВПО недостовірних даних та згідно п. 5 статті Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», припинити соціальні виплати наступним ВПО: додаток 4.1 та додаток 4.2» (а.с. 24).

Загальна сума страхових виплат, що обліковується Відповідачем згідно відомостей програмного забезпечення «Реєстр потерпілих» стосовно ОСОБА_1 за період з 01.12.2016 по 30.11.2021, та невиплачена Позивачу становить 841 629,17 грн. (а.с.25).

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, а також Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон України № 1105-ХІV), що із 01 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII і має назву «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Вказаний закон містить спеціальні норми, які у сукупності та у відповідності з Конституцією України утворюють основи законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, забезпечуючи правове обґрунтування, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що призвели до втрати працездатності.

Так, статтею 46 Конституції України безумовно гарантовано громадянам України право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності з приписами частини 2 статті 46 Конституції України це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, яке в розумінні п. 3 частини 1 статті 1 Закону України № 1105-ХІV визнається системою прав, обов`язків і гарантій, що передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України.

Виплата Фондом застрахованому чи особам, які мають на це право, страхових виплат в силу положень частини 1 статті 36 Закону України № 1105-ХIV обумовлено насланням страхового випадку.

Сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров`я (частина 1 статті 42 Закону) та провадиться потерпілому відповідно до п. 1 частини 1 статті 47 Закону України № 1105-ХIV в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати ним працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання.

Згідно частини 5, 6 статті 47 Закону України № 1105-ХIV страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком.

При цьому приписами частини 7 статті 47 вказаного Закону чітко обумовлено: «…якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

Доставка і переказ сум, що виплачуються потерпілим, провадяться за рахунок Фонду. За бажанням одержувачів ці суми можуть перераховуватися на їх особові рахунки в банку (частини 8 статті 47 Закону України № 1105-ХIV).

Водночас, положеннями статті 43 Закону України № 1105-ХIV вичерпно визначені документи, які подаються до Фонду для розгляду справ про страхові виплати. Це, по-перше, акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть, по-друге, документи про необхідність подання додаткових видів допомоги.

Витребування інших документів виходить за межі правового регулювання Закону.

Підстави припинення страхових виплат окреслені статтею 46 Закону України № 1105-ХIV, що кореспондує з положеннями статті 27 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 16/98-ВР).

Так, страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджує висновки суду першої інстанції, що рішення Відповідача - постанова Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Дзержинську Донецької області від 22.11.2016 № 0515/50844/50844/10 - містить посилання в мотивувальній частині на приписи статті 46 Закону України від 23.09.1999 № 1105-ХІV, однак, з вказаними положеннями Закону не узгоджується, та фактично корелюється нормами низки підзаконних нормативно-правових актів, які регламентують соціальні виплати особам з урахуванням особливостей їх соціально-правового статусу, а саме: призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

В той час, як положеннями статті 46 Закону України № 1105-ХIV припинення страхових виплат з підстав ?закриття довідок про взяття на облік ВПО? не передбачено.

Відтак, колегією суддів встановлено той факт, що правомірність прийнятого Відповідачем рішення та його відповідність законодавству про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є нормативно недоведеною, що підтверджується наступним.

Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти в силу прямих приписів статті 8 Конституції приймаються на основі Конституції України та повинні їй відповідати.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи у відповідності з положеннями частини 2 статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Так, за змістом конституційних норм статей 113, 116, 117, Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади реалізує власну компетенцію у відповідності та на виконання Конституції, законів України та актів Президента України. Кабінет Міністрів України не наділений правомочністю вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати нормативно-правові акти, які не узгоджуються з приписами законів України та їм суперечать.

Вказана правова позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України № 2-рп-99 від 02.03.1999, яким констатовано принцип пріоритетності закону в системі нормативно-правових актів України.

Так, з посиланням на п. 6 частини 1 статті 92 Конституції України, Конституційним Судом України зазначено, що основи соціального захисту визначаються виключно законами України, в той час як забезпечення проведення соціальної політики держави відповідно до п. 3 статті 116 Конституції України покладено на Кабінет Міністрів України.

Поряд з цим, в розумінні п. 3 статті 116 Конституції України забезпечення реалізації державної політики у сфері соціального захисту, шляхом ухвалення комплексу нормативно-правових актів не може впливати на зміст обов`язку держави по здійсненню соціальних виплат.

Так, судом першої інстанції обґрунтовано визначено, що жодних законодавчих змін в частині визначення особливостей виплати заборгованості потерпілим, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою України станом на 01.12.2016 до Закону України № 1105-ХІV не внесено. В той час як, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII встановлено загальні гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб. Вказаним законом гарантовано широкий спектр захисту прав внутрішньо переміщених осіб, зокрема, відновлення усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

В силу приписів частини 1 статті 2 та частини 2 статті 7 Закону України № 1706-VII обов`язок щодо вжиття всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом внутрішньо переміщених осіб, дотриманням їх прав і свобод покладається на державу.

А, отже, в розумінні правових положень Закону України № 1706-VII реалізація положень цього Закону має на меті встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, і жодним чином не може звужувати чи обмежувати конституційно закріплені та законодавчо окреслені гарантії.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

У разі встановлення судом, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Принцип недискримінації прямо передбачено положеннями статей 2 та 7 Загальної декларації прав людини, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, а також статтями 1 та 14 Протоколу № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та інтегровано у національне законодавство через конституційні гарантії недопущення обмежень прав і свободи людини і громадянина.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання дій Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області протиправними, з огляду на порушення Відповідачем принципу ієрархічності застосування норм законодавства в межах прийняття рішення про припинення ОСОБА_1 виплати щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку з 01.12.2016.

Колегія суддів також вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про бездіяльність Позивача щодо реалізації гарантованого йому законодавством права на отримання соціальних виплат з огляду на невідповідність вказаної позиції Відповідача приписам статті 46 Конституції України, положенням статей 36, 43, 47 Закону України № 1105-ХIV, статей 2, 7 Закону України № 1706-VII, а також в межах процесуального застосування статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому суд акцентує увагу на тому, що у відповідності з положеннями Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу зберігається майнові права незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу.

Жодних обмежень прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України, законом не допускається.

Вказана позиція кореспондується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові по справі № 243/3505/16, адже, статус внутрішньо переміщеної особи надає спеціальні, додаткові права, не звужуючи, між тим, обсягу конституційних прав і свобод особи та створюючи додаткові гарантії.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає необхідним зауважити наступне.

Згідно пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-ХІV (у редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VIII) Кабінет Міністрів України визначає особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення АТО або зони надзвичайної ситуації).

Термінологічна номінація внутрішньо переміщеної особи визначена абзацем 1 частини 1 статті 1 Закону України № 1706-VII. При цьому ані, нормами Закону України № 1706-VII, ані будь-яким іншим актом, у жодний законодавчий спосіб не обумовлено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної особи або відсутність особи за фактичним місцем проживання.

За приписами статті 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «… кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності особи (цитата у п. 25 цього рішення).

Поряд з тим, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України" встановлено наступне: «… перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним». Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Як зауважив Європейський суд з прав людини, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява № 28342/95, пункт 61).

Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі "Парафія греко-католицької церкви в м.Лупені та інші проти Румунії", заява № 76943/11, пункт 123).

Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі "S.W. проти Об`єднаного Королівства", заява № 20166/92, пункт 36).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України", № 20372/11, пункт 65; рішення від 21 жовтня 2013 року у справі "Дель Ріо Прада проти Іспанії", заява № 42750/09, пункт 93).

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

На підставі викладеного, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних як джерела права в розумінні статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Відповідачем неправомірно здійснено втручання в майнові права Позивача шляхом невиплати гарантованих законодавством соціальних виплат.

Відтак, колегія судів погоджує висновки суду першої інстанції про зобов`язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області відновити ОСОБА_1 нарахування та виплату щомісячних грошових сум і виплатити заборгованість з щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку ОСОБА_1 з 01.12.2016 року.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року у справі № 200/17441/21 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2022 року.

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв

І.Д. Компанієць