Справа № 380/25690/21
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 рокуЛьвівСправа № 380/25690/21 пров. № А/857/11029/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня 2022 року ухвалене суддею Гавдиком З.В. за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 380/25690/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не виплати пенсії з 01.10.2016 року по 31.12.2018 рік;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити виплату пенсії за період з 01.10.2016 року по 31.12.2018 рік.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.10.2016 року по 31.12.2018 рік.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплатити невиплачену пенсію ОСОБА_1 за період з 01.10.2016 року по 31.12.2018 рік.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 908,00 грн. сплаченого судового збору.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що право позивачки, як внутрішньопереміщеної особи, на отримання пенсії за минулий період закріплено у статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і не може визначатися окремими порядком, який затверджується постановою Кабінету Міністрів України, оскільки, в такому випадку, виникає дискримінація позивачки, як внутрішньопереміщеної особи, поряд з іншими громадянами.

Не погодившись із цим рішенням суду його оскаржив відповідач, який просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що виплата пенсії за минулий період внутрішньопереміщеним особам регулюється окремим порядком, який затверджений Кабінетом Міністрів України і залежить від фінансування на ці цілі.

На думку відповідача суд першої інстанції, неправильно встановив обставини справи та застосував норми права, які не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивачка перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області з 01.09.2021 року та отримує пенсію за віком.

Позивачка взята на облік 06.09.2021 року як внутрішньо переміщена особа.

До прийняття на облік в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області, позивачка перебувала на обліку в Рубіжанському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України у Луганській області.

З 01.10.2016 року по 30.11.2018 року позивачці було припинено виплату пенсії, внаслідок чого у позивачки утворилася заборгованість в сумі 38060,52 грн.

11.11.2021 року позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо виплати суми пенсії, не виплаченої у період з 01.109.2016 року по 31.12.2018 року.

Листом № 18431-17543/В-55/8-1300/21 від 10.12.2021 року відповідач повідомив позивачку про те, що виплата заборгованості пенсії за вказаний період буде проведена на умовах окремого порядку визначеного Кабінетом Міністрів України.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-VI (далі Закон № 1058-VI).

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-VI, пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону № 1058-VI визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд зауважує, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058-VI є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 49 Закону № 1058-VI, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Як свідчить аналіз положень Закону № 1058-VI, припинення виплати пенсії можливо лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Разом з тим, рішення про припинення виплати позивачці пенсії з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058-VI Пенсійний фонд не приймав.

Абзацом 21 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (у редакції, чинній з 07 жовтня 2020 року), установлено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна норма є і в пункті 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 (далі - Порядок № 365).

Однак, апеляційний суд вважає, що вказані норми постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», якими встановлений порядок виплати пенсії за минулий час для внутрішньо переміщених осіб, суперечать положенням статті 49 Закону № 1058-IV, яка регулює порядок припинення виплати пенсії і її поновлення.

Апеляційний суд зауважує, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Право особи на отримання пенсії (у тому числі і за минулий час), як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України, а тому обмеження такого права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.

Тому посилання відповідача на те, що пенсія позивачці буде виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, прямо суперечить статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та свідчить про застосування до позивачки, як до внутрішньо переміщеної особи, дискримінаційного підходу, порівняно з іншими пенсіонерами, в той час, коли наявний єдиний механізм виплати пенсій громадянам України за минулий час визначений Законом.

Крім того, на момент відмови відповідача у виплаті позивачці пенсії за минулий період, окремий порядок виплати пенсії за минулий час, для внутрішньо переміщених осіб, Кабінет Міністрів України не прийняв.

Стосовно посилань відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 № 1165, якою затверджено Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися, відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, то апеляційний суд зазначає, що цей нормативно-правовий акт ще не був прийнятий на момент прийняття відповідачем рішення про відмову у виплаті пенсії за минулий час, тому відповідач не може посилатися на правові норми цього нормативного акта в обґрунтування спірного рішення.

Підводячи підсумок наведеного, апеляційний суд вважає, що відповідач протиправно відмовив позивачці у виплаті нарахованої, але невиплаченої пенсії за період з 01.10.2016 року по 31.12.2018 рік. З огляду на це у відповідача є відповідний обов`язок виплатити позивачці нараховану пенсію за минулий час.

Тому, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції про задоволення позову.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня 2022 року в справі № 380/25690/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Постанова складена 21.11.2022 року