Справа № 640/9255/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2022-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2022 року м. Київ № 640/9255/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Головного управління ДФС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного

ополчення, 5-а)

про визнання протиправною та скасування вимоги від 07 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Київській області (надалі по тексту - відповідач), в якому просить суд: визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Київській області №Ф-145121-51 від 07 лютого 2019 року про стягнення боргу в сумі 17 252,02 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що Законом передбачений процес узгодження вимоги шляхом оскарження її в адміністративному або судовому порядку. контролюючий орган зобов`язаний надіслати вмотивоване рішення на скаргу, не отримання платником протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, такого рішення, свідчить, що така скарга задоволена на користь платника.

Так, ДФС України, згідно позиції позивача, розглянула скаргу на спірну вимогу з порушенням строку, встановленого Законом №2464-VI, а саме на 31 день, відтак наявні підстави для скасування вимоги про сплату недоїмки.

Також позивач стверджував, що оскаржувана вимога про сплату недоїмки містить суму грошових коштів у розмірі 14 794,84 грн., що сформовані вимогою про сплату боргу №Ф-145121-51 від 12 листопада 2018 року та знаходяться на примусовому виконанні у відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 червня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Представник відповідача надав до суду відзив на адміністративний позов, у якому зазначив, що Головне управління ДФС у Київській області мало всі передбачені законодавством підстави для винесення спірної вимоги та направлення її на адресу позивача. При цьому, оскаржуване рішення відповідає всім вимогам, визначеним Законом №2164 та Інструкцією №449, як по формі, так і по змісту, а тому відсутні підстави для її скасування в судовому порядку.

З огляду на викладене вище, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З наявних матеріалів справи вбачається, що 07 лютого 2019 року Головним управлінням ДФС у Київській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки), згідно якої станом на 31 січня 2019 року за ОСОБА_1 обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 17 252,02 грн.

Незгода позивача із вказаною вимогою зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Форма вимоги про сплату боргу (недоїмки) для платника єдиного внеску - фізичної особи станом на 07 лютого 2019 року затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі по тексту - Інструкція №449, в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) та наведена у додатку 7 до вказаної Інструкції.

Згідно розділу VI зазначеної вище Інструкції, до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (надалі по тексту - Закон №2464-VI). Норми вказаного Закону у даному рішенні застосовуються у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Слід зазначити, що до Закону України №2464-VI з 01 січня 2017 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.

Зокрема, згідно з пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є: особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону №2464-VI облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Частинами 2, 3 статті 5 Закону №2464-VI визначено, що взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 4, 5, 5-1, 15 та 16 частини 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб.

Платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 15 частини 1 статті 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, за погодженням з Пенсійним фондом безоплатно надсилається повідомлення про взяття їх на облік.

Згідно наявних матеріалів справи, зокрема, змісту скарги на вимогу про сплату єдиного внеску від 19 січня 2019 року, вбачається, що з 2003 року ОСОБА_1 здійснює незалежну професійну діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 30 жовтня 2003 року №2368/10, у зв`язку з чим перебуває на податковому обліку в Броварській ОДПІ як платник податків.

Тобто, позивач відноситься до категорії осіб, на яких покладається обов`язок сплати єдиного внеску у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.

Так, платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю (пункти 1, 4 частини 2 статті 6 Закону №2464-VI).

Відповідно до частин 2, 8, 11 статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Як встановлено у ході розгляду справи, оскаржувану вимогу відповідачем складено у зв`язку з наявністю у позивача заборгованості зі сплати єдиного внеску.

Позивач вказує, що 02 квітня 2019 року оскаржив вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07 лютого 2019 року №Ф-145121-51 Головного управління ДФС у Київській області до Державної фіскальної служби України.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що скаргу позивача отримано Державною фіскальною службою України 05 квітня 2019 року.

Вимогами статті 25 Закону №2464-VI визначено, що скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить, що перебіг 30-денного строку, протягом якого Державна фіскальна служба України зобов`язана розглянути скаргу та прийняти за її результатами відповідне рішення, починається з дня, наступного за днем отримання скарги.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що скаргу позивача отримано Державною фіскальною службою України 05 квітня 2019 року, відтак рішення за результатами її розгляду повинне було прийняте протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, тобто 05 травня 2019 року.

Водночас, поняття закінчення строку врегульовано вимогами статті 254 Цивільного кодексу України.

Так, згідно частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Судом встановлено, що 05 травня 2019 року, тобто останній день строку, протягом якого підлягала вирішенню скарга позивача, було вихідним днем, відтак прийняття Державною фіскальною службою України рішення про результати розгляду скарги №20887/6/99-99-11-05-02-25 06 травня 2019 року, тобто наступного робочого дня, на думку суду, повністю узгоджується з нормами чинного законодавства.

При цьому, матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги №20887/6/99-99-11-05-02-25 від 06 травня 2019 року, зокрема, щодо строків його прийняття.

За таких обставин, суд відхиляє доводи позивача у даній частині позовних вимог як такі, що документально та нормативно не підтверджені.

В частині тверджень позивача, що розмір заборгованості згідно оскаржуваної вимоги є неправомірним, оскільки до складу такої заборгованості включено суми у розмірі 14 794,84 грн. згідно вимоги про сплату недоїмки (боргу) №Ф-145121-51 від 12 листопада 2018 року, яка оскаржена позивачем в адміністративному порядку та вважається скасованою з огляду на несвоєчасний розгляд такої скарги ДФС України, суд зазначає наступне.

Так, з наявних матеріалів справи вбачається, що 12 листопада 2018 року Головним управлінням ДФС у Київській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-145121-51 на суму 14 794,84 грн. та ОСОБА_1 оскаржив зазначену вимоги до Державної фіскальної служби України.

Посилання позивача на те, що станом на дату звернення до суду з даним позовом він не одержав рішення за результатами розгляду скарги не береться судом до уваги, адже своєчасність та належність розгляду скарги не є предметом оскарження в межах даного спору.

При цьому, представник відповідача стверджує, що рішення ДФС України по скарзі позивача від 19 січня 2019 року (вх. №877/ФОП від 22 січня 2019 року) про залишення скарги без задоволення, а рішення контролюючого органу - без змін, було направлено платнику 20 лютого 2019 року.

Крім того, правомірність постанови відділу Державної виконавчої служби Яготинського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про відкриття виконавчого провадження від 23 січня 2019 року №58172207 з примусового виконання вимоги №Ф-145121-51 від 12 листопада 2018 року про сплату боргу (недоїмки), якою позивача зобов`язано сплатити 14794,84 грн. суми боргу з єдиного соціального внеску підтверджена рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 квітня 2019 року в справі №640/2200/19.

Також не знайшли свого нормативного підтвердження посилання позивача на те, що платнику єдиного соціального внеску в разі зростання суми боргу протягом наступного базового періоду направляється вимога про сплату недоїмки виключно на суму зростання боргу, адже положеннями статті 25 Закону №2464-VI передбачено, що суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. За рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Також згідно пункту 3 розділу VI Інструкції №449 у випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.

Тобто, борг з єдиного внеску виникає не в результаті винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки), а в результаті самостійно визначених зобов`язань на підставі звітності, або рішень контролюючого органу чи автоматично нарахованих мінімальних обов`язкових платежів з єдиного внеску. При цьому, платнику направляється вимога із зазначенням загальної суми боргу, а до територіального органу виконавчої служби направляється вимога з позначкою «У» (узгоджена) - на різницю боргу (новостворений борг) для стягнення такої суми з боржника, що власне виключає подвійне оподаткування по платнику.

Інших доводів протиправності спірної вимоги про сплату (боргу) недоїмки позивачем не наведено. При цьому, позивачем не заперечується наявність у нього обов`язку нарахування та сплати сум єдиного внеску у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У розумінні частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на висновок суду про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, а також відсутність понесення сторонами судових витрат, підстави для здійснення їх розподілу - відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.Б. Федорчук