Справа № 600/2838/22-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року м. Чернівці Справа № 600/2838/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах дитини ОСОБА_2 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах дитини ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом, у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №2400-1704-8/19513 від 10 червня 2022 року щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити та виплатити ОСОБА_2 з 22 червня 2021 року пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за заявою від 24 травня 2022 року.

Позов обґрунтовано тим, що пенсійним органом відмовлено її сину, інтереси якого вона представляє, у призначенні пенсії по втраті годувальника у зв`язку з тим, що витяг з реєстру записів про смерть його батька ОСОБА_3 , не оформлений відповідно до законодавства та не легалізований шляхом проставлення спеціального штампу «апостиль» компетентним органом Чорногорії. Вказані дії позивач вважає протиправними, оскільки відповідно до статті 15 Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Федеративною Народною Республікою Югославією про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 24 лютого 1962 року документи видані або зареєстровані компетентними органами приймаються без легалізації, а тому Чорногорія на виконання цього Договору не ставить апостиль, і, відповідно, українські органи не мають права його вимагати. На думку позивача, такими діями пенсійний фонд протиправно позбавляє її сина права на отримання пенсійної виплати, зокрема пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Ухвалою суду від 17 серпня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області, заперечуючи проти позовних вимог, подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що за принципом екстериторіальності заява про призначення пенсії позивача була передана на розгляд Головного управління Пенсійного фонду в Рівненській області. За результатами розгляду даної заяви, Головним управлінням Пенсійного фонд у рівненській області прийнято рішення 899 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю правових підстав. Поряд з цим, Головне управління Пенсійного фонду у Чернівецькій області повідомило позивача про прийняте рішення листом за №2400-1704-8/19513. По суті позовних вимог зазначив, що оскільки між Україною та Чорногорією не укладено міжнародного договору з пенсійного забезпечення, тому іноземні офіційні документи, які видані на території іншої держави і необхідні для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до законодавства України приймаються органами Пенсійного фонду України за умови засвідчення їх дійсності шляхом консульської легалізації або шляхом проставлення уповноваженим на це державним органом спеціального штампа - апостиля. Так як, Україна та Чорногорія є учасниками Гаазької Конвенції, то відповідно до статті 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Тому, єдиною формально процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Таким чином, витяг з реєстру записів про смерть від 24 червня 2021 року №102 щодо ОСОБА_3 , виданий в Чорногорії, може бути врахований при призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника непрацездатним членам сім`ї померлого, за умови його легалізації шляхом проставлення спеціального штампу «апостиль» компетентним органом Чорногорії. Відповідач наполягає, що в діях органу Пенсійного фонду України не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача, а головним управління Пенсійного фонду у Рівненській області протиправно відмовлено в призначенні пенсії ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 19 жовтня 2022 року заяву позивача про залучення співвідповідача у цій справі задоволено та залучено до участі в даній справі як співвідповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, якому встановлено строк для подання відзиву.

Вказану ухвалу суду було отримано Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області 28 жовтня 2022 року, що підтверджується відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Головне управління Пенсійного фонду в Рівненській області правом на подання відзиву у встановлений судом строк не скористалося.

Оскільки представник позивача та представник відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області у поданих до суду заявах просили розгляд справи проводити без їх участі, то суд приходить до висновку про можливість розгляду цієї справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05 червня 2010 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 05 червня 2010 року, видане Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції.

У шлюбі у них народився син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 видане Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 помер у м. Будва, Чорногорія, що підтверджується витягом з реєстру записів про смерть №20-UPI-204/21/9318 від 24 червня 2021 року, що виданий Міністерством внутрішніх справ Чорногорії.

24 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії у разі втрати годувальника, до якої було додано, зокрема, витяг з реєстру записів про смерть ОСОБА_3 .

Рішенням №99 від 01 червня 2022 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області відмовлено у призначенні пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю легалізації витягу з реєстру записів про смерть ОСОБА_3 від 2021 року №102, виданого в Чорногорії, шляхом проставлення спеціального штампу «апостиль» компетентним органом Чорногорії.

При цьому у вказаному рішенні додатковим коментарем зазначено, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з тим, що витяг з реєстру записів про смерть не оформлений відповідно до законодавства.

Про рішення №99 від 01 червня 2022 року та мотиви його прийняття повідомлено позивача листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 10 червня 2022 року №2400-1704-8/19513.

Не погоджуючись із не призначенням пенсії у зв`язку з втратою годувальника, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України встановлено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09 липня 2003 року (далі - Закон № 1058-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення (частина третя статті 4 Закону №1058-IV).

Статтею 9 Закону №1058-IV визначені види пенсійних виплат і соціальних послуг.

Так, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника. За рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування, що обліковуються на накопичувальних пенсійних рахунках Накопичувального фонду або на індивідуальних пенсійних рахунках у відповідних недержавних пенсійних фондах - суб`єктах другого рівня системи пенсійного забезпечення, здійснюються такі пенсійні виплати, як довічні пенсії і одноразова виплата.

Умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника визначені статтею 36 Закону №1058-IV, згідно з частиною першою якої пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Члени сім`ї, які вважаються непрацездатними, визначені частиною другою статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Так, за змістом пункту 1 частини другої статті 36 Закону №1058-IV непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Згідно пункту 2 частини другої статті 36 Закону №1058-IV непрацездатними членами сім`ї вважаються діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону №1058-IV до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядок №22-1).

Підпунктом 2.3 розділу ІІ Порядку №22-1 встановлено перелік документів, які додаються до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, зокрема до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника додається свідоцтво про смерть годувальника, або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім чи оголошення його померлим, або витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, що засвідчує факт внесення до цього реєстру інформації про безвісне зникнення особи, або інформація з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, отримана в порядку, передбаченому статтею 15 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти».

Відповідно до пункту 2.9 розділу ІІ Порядку №22-1 документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як вбачається з обставин справи, Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області, обґрунтовуючи свою відмову у призначенні позивачу пенсії у зв`язку із втратою годувальника, посилається на відсутність легалізації витягу з реєстру записів про смерть від 2021 року №102 щодо ОСОБА_3 шляхом проставлення спеціального штампу «апостиля» компетентним органом Чорногорії, що, на думку пенсійного органу, свідчить про те, що даний витяг з реєстру записів про смерть не оформлений відповідно до законодавства.

Згідно матеріалів справи, на заяву ОСОБА_1 до Консульського відділу Посольства України в Чорногорії про легалізацію витягу з реєстру записів про смерть ОСОБА_3 , консулом надано відповідь, що відповідно до статті 15 Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Федеративною Народною Республікою Югославією про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 24 лютого 1962 року, документи видані або завірені компетентними органами приймаються без легалізації (апостиль є видом легалізації).

Так, 24 лютого 1962 року між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Федеративною Народною Республікою Югославією укладено Договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах.

Відповідно до статті 15 даного Договору визначено, що документи, які видані на території однієї з Договірних сторін спеціальним органом та завірені підписом та офіційним штампом приймаються на території іншої Договірної Сторони без проведення легалізації. Документи, які є офіційними на території однієї Договірної сторони приймаються як офіційні документи на території іншої Договірної Сторони.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року №1543-XII Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Як вказано у підпункті "е" пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.12.1999 року "Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України" згідно із Законом від 12 вересня 1991 року «Про правонаступництво України» (ст. 7) нотами України, надісланими в січні 1994 року до посольств іноземних держав, з якими у СРСР були двосторонні договори про правову допомогу, про застосування цих договорів щодо України, поки обидві сторони не домовляться про інше, а також відповідно до Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів від 23 серпня 1978 року, яка набула чинності для України 6 листопада 1996 року і передбачає, що двосторонній міжнародний договір, який у момент правонаступництва держав був чинним щодо території, що є об`єктом правонаступництва, вважається чинним між новою незалежною державою та іншою державою-учасницею, коли вони чітко про це домовились або внаслідок їх поведінки вони повинні вважатись такими, що висловили зазначену домовленість, тому в Україні також застосовуються положення, зокрема, Договору між СРСР та Федеративною Народною Республікою Югославія про правову допомогу в цивільних, сімейних і кримінальних справах від 24 лютого 1962 року.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року №1906-IV чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у вирішенні питання про відповідність поданого позивачем витягу з реєстру записів про смерть від 2021 року №102 щодо ОСОБА_3 пенсійний орган повинен був керуватися положеннями міжнародного Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Федеративною Народною Республікою Югославією про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 24 лютого 1962 року. Натомість пункт 2.9 розділу ІІ Порядку №22-1 в даному випадку застосуванню не підлягає, оскільки міжнародний договір встановлює інші вимоги до документів, що складені іноземною мовою на території іншої держави.

Враховуючи вказані норми міжнародного договору, витяг з реєстру записів про смерть від 2021 року №102 щодо ОСОБА_3 повинен прийматися на території України без проведення легалізації шляхом поставлення спеціального штампу «апостиля».

Отже, усупереч викладеним нормам, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області протиправно відмовило позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника виключно з підстав відсутності легалізації витягу з реєстру про смерть від 2021 року №102 шляхом поставлення "апостиля".

Відповідачами у ході судового розгляду справи не спростовано доводів позову щодо необхідності застосування у даних правовідносинах норм міжнародного Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Федеративною Народною Республікою Югославією про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 24 лютого 1962 року.

Враховуючи викладене, перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; нерозсудливо; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення.

Зважаючи на те, що звернення до суду з цим позовом обумовлено незгодою позивача із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 01 червня 2022 року №99, то суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде визнання протиправним та скасування названого рішення.

Водночас щодо позовних вимог про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області призначити та вплатити ОСОБА_2 з 22 червня 2021 року пенсію у зв`язку з втратою годувальника, то такі суд вважає передчасними.

При цьому варто наголосити, що згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи N R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Доцільно відзначити, що здійснення дискреційних повноважень може в деяких випадках передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.

Акт, прийнятий у ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Пунктом 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

З огляду на суть та характер спірних відносин, зважаючи на необґрунтованість та передчасність прийнятого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії у зв`язку з втратою годувальника від 01 червня 2022 року №99, належним способом захисту порушених прав позивача буде, окрім визнання протиправним та скасування вказаного рішення, і зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області, як орган до якого позивачем було подано заяву про призначення пенсії, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника від 24 травня 2022 року із врахуванням положень міжнародного Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Федеративною Народною Республікою Югославією про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 24 лютого 1962 року.

Стосовно ефективності такого способу захисту варто зазначити, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд і зазначати будь-яку підставу для відмови.

Втім, наведених обставин не встановлено, а оцінка судом правомірності, фактично, оскаржуваного рішення від 01 червня 2022 року №99 стосувалася лише тих мотивів, які наведено у ньому.

Крім цього, вирішуючи заявлені позовні вимоги зобов`язального характеру, суд звертає увагу і на те, що із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника до пенсійного органу зверталася ОСОБА_1 , саме якій і було відмовлено у призначені пенсії. Разом з тим у позовній заяві не обґрунтовано вимоги про зобов`язання призначити і виплатити пенсію саме сину позивача - ОСОБА_2 .

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог. Натомість доводи відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області є безпідставними та такими, що не свідчать про законність оскаржуваного рішення. При цьому співвідповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області відзив на позовну заяву подано не було.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 992,40 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 496,20 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, яким було прийнято незаконне рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах дитини ОСОБА_2 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 01 червня 2022 року №99 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника від 24 травня 2022 року та додані до неї документи, із врахуванням положень міжнародного Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Федеративною Народною Республікою Югославією про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 24 лютого 1962 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 496,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 21 листопада 2022 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ); відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (м. Чернівці, Площа Центральна, 3, ); відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (Рівненська область, м. Рівне, вул. Короленка, 7, ).

Суддя О.П. Лелюк