Справа № 500/2463/22
Суддя: Мандзій Олексій Петрович
Дата ухвалення: 2022-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2463/22

15 листопада 2022 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Мандзія О.П. за участю:

секретаря судового засідання Порплиці Т.В.

представника позивача Гузь О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Гусятинської селищної ради Чортківського району Тернопільської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Гусятинської селищної ради Чортківського району Тернопільської області (далі - відповідач, Густинська селищна рада) про визнання протиправною бездіяльність Гусятинської селищної ради, котра виразилась у невжитті законних та необхідних заходів та дій для усунення непрямої дискримінації за ознакою інвалідності, щодо громадянки України ОСОБА_1 ; зобов`язання Гусятинської селищної ради вжити усіх належних заходів для встановлення розумного пристосування, а саме стаціонарного автоматичного підйомнику до 3 поверху будинку АДРЕСА_1 (з забезпеченням його подальшого обслуговуванням); стягнення з Гусятинської селищної ради на користь ОСОБА_1 50000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , якій внаслідок захворювання довічно встановлена інвалідність першої Б групи, пересувається (з 2012 року) на кріслі колісному і, фактично, постійно перебуває у замкнутому просторі квартири, бо не має змоги спустити себе в кріслі з 3 поверху будинку, де проживає. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханнями встановити стаціонарний автоматичний підйомник для осіб з інвалідністю. 23.12.2020 на третьому засіданні першої сесії восьмого скликання Гусятинської селищної ради було прийнято рішення №160, яким взято до уваги звернення жителів громади, серед яких і ОСОБА_1 , та доручено виконавчим органам Гусятинської селищної ради розробити програму соціального захисту осіб з інвалідністю по створенню умов для безперешкодного доступу до об`єктів фізичного оточення та подати на затвердження сесії Гусятинської селищної ради у другому кварталі 2021 року. Листом від 21.04.2021 позивачу повідомлено про результати розгляду заяви та констатовано факт того, що на сьогоднішній день вирішені не всі проблеми із забезпеченням безперешкодного доступу осіб з інвалідністю на території Гусятинської селищної ради, посилаючись на брак коштів та прогалини в чинному законодавстві. Однак Програма соціального захисту населення територіальної громади Гусятинської селищної ради на 2022 рік, затверджена відповідачем, також не містить в собі жодного посилання на заходи, які вимагалися ОСОБА_1 , а саме на встановлення підйомнику до 3 поверху будинку, в якому вона проживає.

Позивач вважає таку бездіяльність органу місцевого самоврядування, котра виразилась у невжитті законних та необхідних заходів та дій для усунення непрямої дискримінації за ознакою інвалідності та завдала йому моральної шкоди, протиправною, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 27.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

На виконання вимог вказаної ухвали, 12.07.2022 Гусятинською селищною радою подано до суду відзив на позов. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що квартира АДРЕСА_2 , в якій проживає позивач, не належить до житлового фонду який знаходиться у віддані Гусятинської селищної ради. Дана квартира належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності та членам її сім`ї. Під`їзд багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 обладнаний "розумним пристосуванням", яке змонтовано у під`їзді для створення умов для безперешкодного доступу позивача до об`єктів фізичного оточення. Гусятинська селищна рада регулярно вживає різноманітні заходи, щоб покращити ситуацію пов`язану із соціальним, захистом жителів громади в тому числі осіб із інвалідністю. У відповідності до прийнятого рішення "Про створення відділу соціального захисту та охорони здоров`я населення Гусятинської селищної ради та затвердження Положення" від 07.04.2021 №388 Гусятинською селищною радою створено юридичну особу публічного права - відділ соціального захисту та охорони здоров`я населення Гусятинської селищної ради, який є виконавчим органом Гусятинської селищної ради та наділений повноваженнями щодо соціального захисту та охорони здоров`я населення і займається питаннями, в тому числі і розробленням відповідних програм соціального захисту осіб з інвалідністю. 22.12.2021 Гусятинською селищною радою рішенням № 1149 "Про затвердження Програми соціального захисту населення територіальної громади Гусятинської селищної ради на 2022 рік" було затверджено відповідну Програму. Відповідач вказує, що така Програма не досконала, і не містить усіх тих заходів які б хотіла бачити ОСОБА_1 у ній, але вона є, та містить конкретні заходи які спрямовані на соціальний захист жителів громади.

Відтак, Гусятинська селищна рада в межах і у спосіб визначений чинним законодавством, в межах фінансових можливостей місцевого бюджету здійснює заходи із забезпечення соціального захисту, що у свою чергу заперечує твердження позивач про бездіяльність. Оскільки відповідач не вчиняв протиправних діянь щодо позивача, то і вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповіді на відзив, поданому 15.07.2022 до суду, представник позивача відзначив, що отримання права власності на квартиру не знімає будинок АДРЕСА_1 , в якому розташована квартира ОСОБА_1 , з балансу Гусятинської селищної ради. Більш того, з вимогою встановити підйомник у своєму під`їзді позивач звертався до Гусятинської селищної ради ще у 2020 році, тобто, до отримання квартири у власність. Звертає увагу на те, що мова не йде про недосконалість Програми, а про неврахування в ній реальних потреб осіб з інвалідністю, які пересуваються у кріслах колісних та забезпечення доступності житлових приміщень для таких осіб. Будучи позбавленою можливості самостійно дістатись на 3 поверх своєї домівки, ОСОБА_1 змушена просити рідних, щоб вони зносили і виносили її на руках. Позивач відчуває страх, докори сумління, гідність приниженою через те, що рідні, допомагаючи, втрачають здоров`я. Пристрій, яким обладнано під`їзд будинку, не є "розумне пристосування" і це добре видно завдяки зробленим відповідачем фотокарток. Більш того, до встановлення цього пристрою Гусятинська селищна рада не має жодного відношення. Встановив його батько ОСОБА_1 за власний кошт, але вона так ним і не змогла скористатися - кут нахилу виявився настільки великим, що не дає можливості самостійно ні спуститися, ні піднятися.

У запереченні, поданому 22.07.2022 до суду, відповідач відзначив, що квартира позивача та інші квартири у під`їзді (усі вони приватні) не належать до житлового фонду, який перебуває у віданні Гусятинської селищної ради. Стаття 30 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.1991 № 875-ХІІ не передбачає, що обладнання зазначених жилок приміщень здійснюється в обов`язковому порядку саме "стаціонарним автоматичним підйомником", як цього вимагає позивач. ДБН В.2.2-40:2018 "Інклюзивність будівель і споруд", які затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №327 від 30.11.2018, дає визначення "розумного пристосування", відповідно до змісту якого під`їзд багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 обладнаний "розумним пристосуванням", яке змонтовано для створення умов для безперешкодного доступу позивача до об`єктів фізичного оточення.

Ухвалою суду від 01.09.2022 постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено у справі судове засідання.

У зв`язку з відрахуванням судді Баранюка А.З. (у провадженні якого перебувала дана справа) зі штату Тернопільського окружного адміністративного суду, 17.10.2022 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, за результатами якого визначено головуючого суддю Мандзія О.П.

Ухвалою суду від 20.10.2022 прийняти до провадження дану адміністративну справу, розгляд справи розпочато спочатку та призначено судове засідання у справі на 15.11.2022.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомлено, що в силу приписів п.1 ч.3 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи за відсутності такого учасника справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, суд при прийняті рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 внаслідок захворювання довічно встановлена інвалідність першої Б групи, що підтверджується довідкою про акт огляду медико-соціальною експертною комісією (а.с.24), яка проживає в АДРЕСА_3 (а.с.10-11).

Позивач зверталась 25.11.2020 до Гусятинської селищної ради із зверненням встановити у під`їзді будинку АДРЕСА_1 стаціонарний автоматичний підйомник для осіб з інвалідністю (а.с.22).

23.12.2020 на третьому засіданні першої сесії восьмого скликання Гусятинської селищної ради було прийнято рішення №160, яким взято до уваги звернення жителів громади, серед яких і ОСОБА_1 , та доручено виконавчим органам Гусятинської селищної ради розробити програму соціального захисту осіб з інвалідністю по створенню умов для безперешкодного доступу до об`єктів фізичного оточення та подати на затвердження сесії Гусятинської селищної ради у другому кварталі 2021 року (а.с.9).

Про розгляд звернення Гусятинська селищна рада проінформувала позивача листом від 21.04.2021, в якому також констатувала факт того, що на сьогоднішній день вирішені не всі проблеми із забезпеченням безперешкодного доступу осіб з інвалідністю на території Гусятинської селищної ради, посилаючись на брак коштів та прогалини в чинному законодавстві (а.с.12).

22.12.2021 Гусятинською селищною радою було прийнято рішення № 1149, яким затверджено Програму соціального захисту населення територіальної громади Гусятинської селищної ради на 2022 рік (а.с.17-21).

Програма соціального захисту населення територіальної громади Гусятинської селищної ради на 2022 рік, не містить в собі посилання на заходи, які вимагалися ОСОБА_1 - встановлення стаціонарного автоматичного підйомнику для осіб з інвалідністю будинку, в якому вона проживає.

Не погодившись із такою бездіяльністю органу місцевого самоврядування, котра виразилась у невжитті законних та необхідних заходів та дій для усунення непрямої дискримінації за ознакою інвалідності, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість бездіяльності, дій відповідача на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначає Закон України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні"

Статтею 1 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" передбачено, що особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.2 цього Закону особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.

У ч.3 цієї статті передбачено, що термін "дискримінація за ознакою інвалідності" вживається у значенні, наведеному в Конвенції про права осіб з інвалідністю та Законі України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні".

Відповідно до Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, коли внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Суд бере до уваги пояснення позивача про наявність щодо нього непрямої дискримінації.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення від 11.06.2002 у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства").

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення у справі "Ван Раалте проти Нідерландів" від 21.02.1997, п.п. 48, 49 рішення у справі "Пічкур проти України" від 07.11.2013).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абз.7 п.4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 № 14-рп/2004).

Статтею 6 вказаного Закону встановлено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

За приписами ст.14 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися зі скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом. Реалізація зазначеного права не може бути підставою для упередженого ставлення, а також не може спричиняти жодних негативних наслідків для особи, яка скористалася таким правом.

Предметом судового контролю у цій справі є бездіяльність Гусятинської селищної ради, котра виразилась у невжитті законних та необхідних заходів та дій для усунення непрямої дискримінації за ознакою інвалідності, щодо громадянки України ОСОБА_1 ; зобов`язання Гусятинської селищної ради вжити усіх належних заходів для встановлення розумного пристосування, а саме стаціонарного автоматичного підйомнику до 3 поверху будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.29 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" особи з інвалідністю та сім`ї, в яких є діти з інвалідністю, мають переважне право на поліпшення житлових умов в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Згідно зі ст.30 цього ж Закону жилі приміщення, займані особами з інвалідністю або сім`ями, у складі яких вони є, під`їзди, сходові площадки будинків, в яких мешкають особи з інвалідністю, мають бути обладнані спеціальними засобами і пристосуваннями відповідно до індивідуальної програми реабілітації, а також телефонним зв`язком. Обладнання зазначених жилих приміщень здійснюється органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями, у віданні яких знаходиться житловий фонд. Обладнання індивідуальних жилих будинків, в яких проживають особи з інвалідністю, здійснюється підприємствами, установами і організаціями, з вини яких настала інвалідність, а в інших випадках - відповідними органами місцевого самоврядування. У разі невідповідності житла особи з інвалідністю вимогам, визначеним висновком медико-соціальної експертизи, і неможливості його пристосування до потреб особи з інвалідністю може провадитись заміна жилої площі. Органи місцевого самоврядування забезпечують виділення земельних ділянок особам з інвалідністю із захворюваннями опорно-рухового апарату під будівництво гаражів для автомобілів з ручним керуванням поблизу місця їх проживання. У разі невідповідності житла особи з інвалідністю вимогам, визначеним висновком медико-соціальної експертизи, і неможливості його пристосування до потреб особи з інвалідністю може провадитись заміна жилої площі.

Також розд.6 ДБН В2.2-17:2006 "Будинки і споруди. Доступність будинків і споруд для мало мобільних груп населення" встановлює загальні вимоги до будинків та споруд для мало мобільних груп населення. Відповідно до п.6.1.5 ДБН приміщення, де можуть перебувати інваліди на кріслах-колясках, слід розміщувати нарівні входу, найближчого до поверхні землі. При іншому розміщенні приміщень по висоті будинку, крім сходів, слід передбачати пандуси, ліфти згідно з вимогами ДСТУ, піднімальні платформи, вертикальні підйомники згідно з вимогами ДСТУ або інші пристрої для переміщення інвалідів.

З урахуванням наведеного вище нормативно-правового регулювання, Законом передбачений обов`язок органів державної влади та місцевого самоврядування створити доступне середовище для людей з особливими потребами.

При цьому ці органи не можуть посилатися на відсутність фінансування як на причину невиконання своїх зобов`язань, оскільки прийнявши той чи інший акт, держава дала підстави для виникнення у фізичних осіб обґрунтованих сподівань стосовно виконання закону.

Суд наголошує на тому, що ст.9 Конвенції про права осіб з інвалідністю, ратифікованої Законом України від 16.12.2009 № 1767-VI, як основоположне право визначено право на доступність, що передбачає право осіб з інвалідністю мати доступ до всіх аспектів суспільного життя нарівні з іншими, зокрема, до самостійного способу життя й залучення до місцевої спільноти (ст. 19), абілітації та реабілітації (ст. 26), а також участі у політичному та суспільному житті (ст. 29).

Як встановлено судом, обов`язок обладнання будинку АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_1 , якій встановлена інвалідність першої Б групи, спеціальними засобами і пристосуваннями для забезпечення доступності житлових приміщень відповідачем виконаний не був.

Програма соціального захисту населення територіальної громади Гусятинської селищної ради на 2022 рік, також не містить в собі посилання на заходи, які вимагалися ОСОБА_1 - встановлення стаціонарного автоматичного підйомника для осіб з інвалідністю.

У відповідності до п.23 ч.1 ст.26, пп.9 п."а" ст.27 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до компетенції і повноважень міських рад відноситься затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього; затвердження звіту про виконання відповідного бюджету; утворення цільових фондів соціальної допомоги особам з інвалідністю, визначення порядку і умов витрачання коштів цих фондів.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що Гусятинською селищною радою, як органом місцевого самоврядування, були вчинені дії щодо відповідного обладнання, а саме: передбачено кошти з місцевого бюджету та визначено виконавця таких дій.

З приводу твердження відповідача, що квартира АДРЕСА_2 , в якій проживає позивач, належить на праві спільної часткової власності та членам його сім`ї відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 01.11.2021, а тому не належить до житлового фонду, який знаходиться у віданні Гусятинської селищної ради, суд враховує, що з вимогою встановити підйомник у своєму під`їзді ОСОБА_1 зверталась ще 25.11.2020.

Однак, як на момент прийняття рішень від 23.12.2020 №160 "Про розгляд звернень до Гусятинської селищної ради" та від 22.12.2021 №1149 "Про затвердження Програми соціального захисту населення територіальної громади Гусятинської селищної ради на 2022 рік", так і на момент розгляду справи жодних індивідуальних рішень щодо обладнання спеціальним пристосуванням - відповідачем вчинено не було.

Не достатніх доказів і в підтвердження неможливості вчинення таких дій.

Також суд дійшов висновку, що відповідачем не вчинено дій (не проведено огляд уповноваженими особами) щодо наявності чи відсутності можливості обладнання будинку АДРЕСА_1 спеціальними засобами з пристосуванням для потреб позивача, як людини з інвалідністю. Тобто перед тим, як належно розглянути з`яви позивачки, Гусятинською селищною радою взагалі не вчинено дій, що дослідження на предмет можливості встановлення стаціонарного автоматичного підйомнику до 3 поверху будинку АДРЕСА_1 і відповідність такої конструкції вимогам ДБН, а у випадку неможливості його пристосування до потреб особи з інвалідністю розглянути можливість заміни жилої площі.

Відтак, у спірних правовідносинах є протиправна бездіяльність Гусятинської селищної ради щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 стосовно доступу до власного житла.

Посилання ж відповідача на відсутність обставин протиправної бездіяльності Гусятинської селищної ради та порушення прав позивача ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права.

Як передбачено п.4 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч.4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку з ч.2 ст.2 КАС України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

У свою чергу, зобов`язанню Гусятинської селищної ради вжити усіх належних заходів для встановлення розумного пристосування, а саме стаціонарного автоматичного підйомнику до 3 поверху будинку АДРЕСА_1 (з забезпеченням його подальшого обслуговуванням) передує визначена законом адміністративна процедура. Обладнання таким спеціальним засобом для осіб з інвалідністю без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

З урахуванням наведеного керуючись абз. 2 ч. 4 ст.245, суд приходить до висновку, що у спірних правовідносинах належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, за встановлених обставин, є визнання протиправною, в контексті ч.2 ст.2 КАС України, бездіяльності відповідача щодо не вжиття заходів з обладнання спеціальними засобами і пристосуваннями житла відповідно до індивідуальної програми реабілітації позивачки та зобов`язати Гусятинську селищну раду Тернопільської області вирішити питання щодо обладнання спеціальними засобами і пристосуваннями житла відповідно до індивідуальної програми реабілітації ОСОБА_1 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Серед іншого, відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.12.2018 у справі №640/14909/16-ц, від 04.03.2019 у справі №295/443/17, від 08.05.2019 у справі №233/3464/17, від 15.08.2019 у справі №823/782/16.

Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 50000,00 грн. ОСОБА_1 пов`язує з тим, що вона кожного разу відчуває незручності перед рідними і сусідами. Часто звинувачує себе в тому, що саме через неї рідні відчувають цей біль та вважає себе винною, адже її вага разом з коляскою, на якій родичі піднімають її на 3 поверх становить більше 70 кг. Крім того, позивач постійно відчуває страх та докори сумління, що рідні, допомагаючи, втрачають здоров`я, у зв`язку з чим відчуває свою гідність приниженою.

Зазначені обмеження життєдіяльності позивача являються непрямою дискримінацією за ознакою інвалідності, принижують гідність та завдають сильних душевних страждань.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що внаслідок тривалого нерозгляду належним чином заяви позивача стосовно забезпечення доступності до власного житла, що зумовило необхідність неодноразового звернення, в тому числі до суду, та призвело до порушення прав та інтересів позивача, а також беручи до уваги стан здоров`я позивача та вік, ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, яку має бути стягнуто з відповідача.

Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Наведене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 15.08.2019 у справі №823/782/16.

Отже, враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвій ситуації, час і зусилля, необхідні для відновлення його порушеного права, суд вважає справедливим визначити відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 4000,00 грн.

При вирішенні питання щодо судових витрат, суд враховує наступне.

Як передбачено ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

У відповідності до ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з ч.7, 9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Як встановлено ч.2, 3 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З матеріалів справи видно, що 27.01.2022 між адвокатським об`єднанням "Прове" (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник) укладено договір про надання професійної правничої допомоги №01/01/Ф, згідно з п.2.2 якого в рамках даного договору виконавець надає замовниці професійну правничу (правову) допомогу під час вирішення питань, пов`язаних з необхідністю встановлення підйомника у будинку АДРЕСА_1 (в якому проживає замовниця) та відсутністю умов для безперешкодного доступу людей з інвалідністю до об`єктів фізичного оточення, внаслідок бездіяльності Гусятинською селищною радою.

Відповідно до п.5.1 договору враховуючи складність справи, сторони погодили, що в обсяг та вартість професійної правничої (правової) допомоги обраховується за ставками, відповідно до нижченаведених розцінок:

робота, яка виконується під час підготовки позовної заяви, апеляційної та/ або касаційної скарги та інших процесуальних документів, в тому числі, адвокатських запитів, клопотань, заперечень тощо (з урахуванням часу на підготовку правової позиції, збір доказової бази, аналізу національної судової практики та практики ЄСПЛ, підготовку позову, технічного оформлення документів, часу, витраченого на їх відправку або подачу, ознайомлення з отриманими процесуальними документами тощо) - 2000,00 грн. без ПДВ за годину роботи (п.5.1.1);

участь адвоката в судових засіданнях (в режимі відеоконференцій) - 2000,00 грн. без ПДВ за одне судове засідання (п.5.1.2);

участь адвоката в судових засіданнях (в режимі фізичної присутності адвоката в залі суду) - визначається сторонами окремо з урахуванням часу, який витрачається для прибуття у приміщення суду (п.5.1.3).

Позивач здійснив розрахунок за підготовку та подання адвокатського запиту відповідно до рахунку №1 на суму 1000,00 грн. (а.с.16) та за підготовку позовної заяви відповідно до рахунку №2 на суму 5000,00 грн. (а.с.15), що підтверджується платіжними дорученнями від 28.01.2022 №@2PL010615 та №@2PL587532 відповідно (а.с.61-62).

Стосовно вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), №34884/97).

Суд також зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), №31107/96).

При цьому, у відповідності до ч.6 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.134 КАС України).

Жодних заперечень чи клопотань щодо незгоди із заявленим до відшкодування розміром чи зменшення витрат на правничу допомогу відповідач суду не надав.

Водночас, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст.19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а також враховуючи предмет спору, часткове задоволенні вимог позову, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 6000,00 грн. за підготовку та подання адвокатського запиту та за підготовку позовної заяви, є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг.

При цьому суд наголошує, що дана справа є справою незначної складності, а також враховує відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень, за даними яких мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій з аналогічного предмету спору та аналогічні мотивам тим, що наведені у позові позивача, що спрощувало роботу адвоката при підготовці даного позову, а тому, на думку суду, підготовка позову у цій справі, не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд приходить до переконання про недотримання вимог ч.3, 5 ст.134 КАС України, а тому, з урахуванням критерію співмірності зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, та обсягом виконання відповідних робіт, а також частковим задоволенням позову, стягнута має бути сума витрат, пов`язаних з розглядом справи, на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Гусятинської селищної ради Тернопільської області щодо не вжиття заходів з обладнання спеціальними засобами і пристосуваннями житла відповідно до індивідуальної програми реабілітації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Гусятинську селищну раду Тернопільської області вирішити питання щодо обладнання спеціальними засобами і пристосуваннями житла відповідно до індивідуальної програми реабілітації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стягнути із Гусятинської селищної ради Тернопільської області на користь ОСОБА_1 4000 (чотири тисячі) грн. відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Гусятинської селищної ради Тернопільської області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 2000 тисячі гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 18 листопада 2022 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_4 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач:

- Гусятинська селищна рада Чортківського району Тернопільської області (місцезнаходження/місце проживання: пров. Героїв Майдану, 1,смт.Гусятин,Тернопільська область,48201 код ЄДРПОУ/РНОКПП 04396391);

Головуючий суддя Мандзій О.П.