Справа № 160/15387/22
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Горбалінського В.В.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом Дочірнього підприємства «Таксі-сервіс» Товариства з додатковою відповідальністю «Автопромінь» до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов, -
05.10.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Дочірнього підприємства «Таксі-сервіс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопромінь» до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якій позивач просить:
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всі пояснення та всі документи надавалися представником ДП «ТАКСІ-СЕРВІС» ТДВ «АВТОПРОМІНЬ» для огляду до контролюючого органу під час розгляду справ про порушення законодавства про автомобільний транспорт, однак такі документи не були взяті до уваги начальником відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті. Крім того, позивач зауважує, що інспекторами Укртрансбезпеки не надавалися водіям для ознайомлення направлення щодо здійснення перевірки, а також вказані інспектори були не у форменому одязі. Всі транспортні засоби позивача завжди мають в комплекті усі документи згідно статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт». На підставі зазначеного позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
07.10.2022 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
02.11.2022 Державна служба України з безпеки на транспорті звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відзивом на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що за результатами рейдових перевірок співробітниками державної служби України з безпеки на транспорті виявлено порушення статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме у водіїв, які здійснювали перевезення пасажирів, були відсутні розклади руху, схеми маршруту, про що посадовими особами складено ряд актів проведення перевірки. Крім цього відповідач зазначає, що водіями позивача не надавалися посадовим особам Укртрансбезпеки дорожні листи і відповідно жодних відміток у них бути не може. Окрім цього, водії мали можливість зазначити свої зауваження в актах перевірки, однак останні вказаного не зробили. Також відповідач стверджує, що позивач неправомірно проводить перевезення пасажирів по вулиці Глінки, оскільки вказана вулиця не є ні початковою, ні проміжною, ні кінцевою точкою вказаного рейсу. На підстави актів у відношенні позивача прийнято оскаржувані постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу. Вказує, що висновки Укртрансбезпеки, викладені в актах перевірки, позивачем не спростовано, а прийняті на їх підставі оскаржувані постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу є обґрунтованими та не підлягають скасуванню.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява та відзив на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Дочірнє підприємство «Таксі-сервіс» Товариства з додатковою відповідальністю «Автопромінь» є суб`єктом підприємницької діяльності.
Основний вид економічної діяльності: 49.31 Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення.
На підставі направлень на рейдову перевірку №014466 від 20.06.2022 року та №014468 від 01.07.2022 року посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті було здійснено рейдові перевірки Дочірнього підприємства «Таксі-сервіс» Товариства з додатковою відповідальністю «Автопромінь».
За результатами проведених посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті рейдових перевірок додержання Дочірнім підприємством «Таксі-сервіс» Товариства з додатковою відповідальністю «Автопромінь» вимог законодавства про автомобільний транспорт було складено акти проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, а саме: №326892 від 21.06.2022 року, №326922 від 21.06.2022 року, №326893 від 04.07.2022 року, №326643 від 04.07.2022 року та №386874 від 04.07.2022 року.
Наступні порушення були виявлені під час проведення перевірки Дочірнього підприємства «Таксі-сервіс» Товариства з додатковою відповідальністю «Автопромінь»: відсутні розклади руху та схеми маршруту.
Надалі Державною службою України з безпеки на транспорті за результатами розгляду вищезазначених актів були винесені постанови про застосування до Дочірнього підприємства «Таксі-сервіс» Товариства з додатковою відповідальністю «Автопромінь» адміністративно-господарських штрафів на загальну суму 85 000,00 грн., а саме: №317866 від 07.07.2022 року, №317867 від 07.07.2022 року, №346043 від 11.08.2022 року, №№346044 від 11.08.2022 року та №346045 від 11.08.2022 року.
Не погоджуючись із постановами про застосування адміністративно-господарських санкцій, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про автомобільний транспорт» №2344-III від 05.04.2001 року (далі Закон «2344-ІІІ, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до статті 1 якого автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Статтею 6 Закону №2344-III передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Планові перевірки проводяться не частіше одного разу на рік. Орган державного контролю не пізніше ніж за 10 календарних днів до початку проведення планової перевірки письмово повідомляє про це автомобільного перевізника, якого буде перевіряти.
Позапланові перевірки проводяться лише на підставі заяви (повідомлення в письмовій формі) про порушення автомобільним перевізником вимог законодавства про автомобільний транспорт уповноваженими особами органів, яким надано право здійснення державного контролю, з метою перевірки наведених фактів та виконання припису про порушення зазначеного законодавства.
Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.
На виконання вимог статті 6 Закону №2344-III, постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року №1567 затверджено Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (далі - Порядок №1567, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Згідно з пунктом 2 Порядку №1567 рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Пунктом 4 Порядку №1567 визначено, що рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.
Згідно із п.12 - 14 Порядку №1567 рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка.
Графік проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) складається та затверджується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин.
Рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Пунктом 15 Порядку №1567 передбачено, що Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно:
- наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом;
- додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону;
- додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - Європейська угода);
- відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам;
- оснащення таксі справним таксометром;
- відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу;
- додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху;
- наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення;
- додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів;
- виконання приписів щодо усунення порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт, винесених за результатами розгляду справ про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, які можливо перевірити під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі);
- виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Відповідно до п.20, 21 Порядку №1567 виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.
У разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Про результати перевірки транспортного засобу (відсутність порушення або зазначення номера складеного акта) посадова особа робить запис у дорожньому листі (за наявності такого) із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис, а у разі проведення перевірки виконання Європейської угоди ставить відповідний відбиток печатки на реєстраційному листку режиму праці та відпочинку водіїв (у разі наявності).
Згідно з пунктом 22 Порядку №1567 у разі відмови водія від підписання акта рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу посадова особа (особи), що провела перевірку, вносить про це запис.
Здійснюючи тлумачення наведених вище правових норм, суд дійшов висновку, що у направленні на рейдову перевірку обов`язково повинно бути зазначено: акти законодавства, додержання яких перевіряється, ділянка дороги, маршрут, автовокзал, автостанція, місце посадки і висікти пасажирів, стоянка таксі, стоянка інших транспортних засобів, місце вантаження і розвантаження вантажних автомобілів, під час виїзду з підприємства.
Так, відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбаченими Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Як вже зазначалося раніше, відповідно до п.14 Порядку №1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Пунктом 19 Порядку №1567 передбачено, що рейдова перевірка (перевірка на дорозі) проводиться у строк, зазначений у направленні на перевірку.
З системного тлумачення наведених вище приписів Порядку №1567 можна дійти висновку, що пунктом 14 Порядку №1567 окреслено територіально межі проведення перевірки та перераховано об`єкти, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту та одночасно можуть бути об`єктами рейдової перевірки. При цьому вказаним нормативно - правовим актом встановлено єдину вимогу про те, що обов`язково має бути зазначено в направленні та такою вимогою є строк проведення перевірки. Інших вимог до змісту направлення Порядком № 1567 не визначено.
Отже, не зазначення таких реквізитів як окремо визначені ділянки дороги, маршрути руху, автовокзалів, автостанцій, автобусних зупинок, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місць навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місць здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту не може мати наслідком не дотримання проведення процедури перевірки, адже жодною правовою нормою не передбачено обов`язкове зазначення таких реквізитів в направленні на перевірку.
Дослідивши зміст направлень на рейдові перевірки суд доходить висновку, що зазначені направлення відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки містять посилання на щотижневий графік перевірок, чітко ідентифікують посадових осіб, які мають повноваження на проведення рейдових перевірок транспортних засобів, та зазначення строку проведення рейдової перевірки.
Отже, суд вказує, що відповідачем дотримано процедурні аспекти проведення рейдових перевірок.
Щодо виявлених порушень, суд зазначає наступне.
Як свідчать матеріали справи, підставою для винесення оскаржених постанов відповідачем визначено порушення позивачем ст.39 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Вказана норма визначає перелік документів, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.
Так, частиною 1 статті 39 Закону №2344-III встановлено, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.
Частиною 2 статті 39 Закону №2344-III визначено документи для регулярних пасажирських перевезень:
- для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;
- для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України;
- для пасажира - квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга), а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - електронний квиток та документи для пільгового проїзду.
Згідно з абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;
Дослідивши зміст оскаржуваних постанов суд зазначає, що вони не містять опису вчинених позивачем порушень, за які позивача притягнуто до відповідальності, а також посилання на докази, що підтверджують факти вчинення підприємством порушень законодавства про автомобільний транспорт, які були досліджені суб`єктом владних повноважень та покладені в основу спірних рішень.
Означене, окремо свідчить про безпідставність та необґрунтованість порушень, встановлених посадовими особами відповідача, оскільки визначені останнім порушення, спростовуються наявними матеріалами справи.
Доказів, окрім актів перевірки, які б підтверджували відсутність означених документів у водіїв, саме під час здійснення рейдової перевірки, матеріали справи не містять.
При цьому, суд також вказує, що матеріали справи не містять доказів правомірності висновків контролюючого органу саме про перевезення позивачем пасажирів без оформлення розладу руху та схеми маршруту, що свідчить про безпідставність винесення відповідачем постанов про порушення позивачем абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-ІІІ.
За таких обставин та враховуючи, що в оскаржуваних постановах не конкретизовано, які саме положення ст.39 Закону №2344-III порушено позивачем та відсутність яких саме документів є підставою для притягнення позивача до відповідальності, суд вважає, що такі рішення суб`єкта владних повноважень не можуть вважатися законними та обґрунтованими.
Частинами 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11 вересня 1997 року.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Аналізуючи оскаржувані постанови, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі.
Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд акцентує увагу, що згідно з частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частиною 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Суд зазначає, що відповідач під час судового розгляду справи не надав до суду достатніх та беззаперечних доказів та не навів доводів, що підтверджують наявність з боку позивача порушень, на підставі яких прийнято оскаржувані постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви Дочірнього підприємства «Таксі-сервіс» Товариства з додатковою відповідальністю «Автопромінь» до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов
Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано: суб`єктом владних повноважень, юридичною особою або фізичною особою - підприємцем складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Суд зазначає, що заявлені позовні вимоги є майновими вимогами, а загальна ціна позову становить 85 000,00 грн.
Таким чином позивачу при зверненні до суду з даною позовною заявою необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 2 481,00 грн.
В свою чергу, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 12 405,00 грн., таким чином судовий збір у розмірі 9 924,00 грн. є надмірно сплаченим.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що судовий збір у розмірі 2 481,00 грн. підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський