Справа № 640/495/22
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2022-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2022 року м. Київ № 640/495/22

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

суддів: Балась Т.П., Літвінової А.В.

при секретарі судового засідання Васильєвій Ю.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника Кабінету Міністрів України: Демеденко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України

Міністерства соціальної політики України

про визнання протиправними пунктів постанови,-

На підставі частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 10 листопада 2022 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач-1), Міністерства соціальної політики України (далі по тексту - відповідач-2), в якому просить суд:

- визнати противоправним формулювання про призначення субсидій на соціальні нормативи, внесене як зміни постановою Кабінету Міністрів України у пункті 14) абзац 15) «Субсидія для відшкодування оплати вартості житлово-комунальних послуг (водо-,тепло-, газопостачання, водовідведення, електроенергії, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) призначається у розмірі соціальних нормативів». Документ 409-2014-п, чинний, поточна редакція -Редакція від 10.11.2021, підстава- 1144-2021-п (першоджерело).

В обґрунтування позовних вимог зазначено про протиправність формулювання про призначення субсидій на соціальні нормативи, внесене як зміни постановою Кабінету Міністрів України у пункті 14) абзац 15) «Субсидія для відшкодування оплати вартості житлово-комунальних послуг (водо-,тепло-,газопостачання, водовідведення, електроенергії, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) призначається у розмірі соціальних нормативів», оскільки таке суперечить соціальним нормативам.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/495/22 та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Вказаною ухвалою суду відповідачам надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення їм даної ухвали для надання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, або заяву про визнання позову.

18.08.2022 представником Міністерства соціальної політики України подано до суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач-2 заперечує проти позову та вважає його таким, що не підлягає задоволенню, оскільки Міністерство соціальної політики України ніяким чином не порушувало права та законні інтереси позивача та діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачалися Конституцією України та законами України.

26.08.2022 представником Кабінету Міністрів України подано до суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що, на думку відповідача-1, доводи позовної заяви не підтверджують порушення відповідачами положень статті 19 Конституції України під час прийняття актів Уряду, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 10.11.2022 позивач просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017-III державні соціальні стандарти - встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» (далі - Постанова № 409) затверджено соціальні норми житла та соціальні нормативи споживання житлово-комунальних послуг, внесені зміни до Положення, та постанови Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1156 «Про новий розмір витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива у разі надання житлової субсидії».

Постановою № 409 затверджено соціальні норми житла (для оплати користування житлом, централізованого та індивідуального опалення) та соціальні нормативи користування житлово-комунальними послугами (централізоване постачання холодної і гарячої води, централізоване водовідведення, електропостачання, газопостачання, вивезення побутових відходів) для надання пільг та субсидій на оплату житлово-комунальних послуг.

Постановою Кабінету Міністрів України № 409 також затверджено зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України. Так, у пункті 14 у пункті 14 абзац п`ятнадцятий викласти в такій редакції: «Розмір субсидії для відшкодування плати за користування житлом/утримання житла, централізоване та індивідуальне опалення (теплопостачання) розраховується виходячи з фактичного розміру загальної, опалюваної площі, якою користуються мешканці домогосподарства, але не більше встановленої соціальної норми житла. Субсидія для відшкодування оплати вартості житлово-комунальних послуг (водо-, тепло-, газопостачання, водовідведення, електроенергії, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) призначається у розмірі соціальних нормативів користування відповідними житлово-комунальними послугами».

Позивач, вважаючи противоправним формулювання про призначення субсидій на соціальні нормативи, внесене як зміни постановою Кабінету Міністрів України у пункті 14) абзац 15) «Субсидія для відшкодування оплати вартості житлово-комунальних послуг (водо-,тепло-, газопостачання, водовідведення, електроенергії, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) призначається у розмірі соціальних нормативів» та аргументуючи свої вимоги тим, що формулювання про призначення субсидій на соціальні нормативи суперечить пункту 6 статті 48, 26 Бюджетного кодексу України та не відповідає інтересам держави, суспільства про економічне, раціональне використання бюджетних коштів, звернуся до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 КАС України встановлено право на звернення до суду і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Статтею 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Суд звертає увагу, що гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 07.11.2019 у справі № 826/1647/16, від 30.09.2020 у справі № 806/204/17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № П/9901/370/18, від 28.10.2020 у справі № 9901/153/20, тобто є сталою.

Відтак, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

Так, умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Відтак, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

Разом з тим, судовому захисту підлягає також охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 1 грудня 2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам .

Охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Водночас, за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Розглядаючи адміністративну справу в розрізі встановлення наявності в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, суд вважає за необхідне дослідити питання правової природи оскаржуваного рішення.

Як зазначено вище, відповідно до статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.

Статтями 5 і 9 цього Закону визначено, що державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 11 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, « що при наданні житлово-комунальних послуг застосовуються державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування, встановлені законодавством.

Державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування встановлюються з метою визначення державних соціальних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг, у тому числі розмірів пільг і житлових субсидій.

Статтею 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до повноважень Кабінету Міністрів України належить встановлення порядку надання житлових субсидій населенню в частині забезпечення надання житлових субсидій як частки вартості житлово-комунальних послуг, у тому числі їх виплати у грошовій формі.

Із 01.10.2014 пільги та субсидії на оплату житлово-комунальних послуг надаються у межах соціальної норми житла, соціальних нормативів користування житлово-комунальними послугами, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» розробником якої є Міністерства розвитку громад та територій України

Постанову № 409 було розроблено на виконання статей 5 і 9 Закону і прийнято Кабінетом Міністрів України з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих на той час норм споживання житлово-комунальних послуг за результатами проведеного аналізу до фактичного обсягу їх споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і житлових субсидій.

Постановою № 409 затверджено єдині для всієї України соціальні норми житла та соціальні нормативи користування комунальними послугами, у межах яких надаються пільги та житлові субсидії.

У зв`язку із запровадженням порядку надання житлових субсидій населенню у грошовій формі постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2019 № 807 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» визнано такою, що втратила чинність з 01.10.2019, постанову Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 № 534 «Деякі питання надання субсидій для відшкодування витрат на оплату комунальних послуг» (далі -Постанова № 534), якою було затверджено Порядок розрахунку та повернення до бюджету невикористаних сум субсидії для відшкодування витрат на оплату комунальних послуг.

Відповідно до пункту 8 Переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого Постановою № 807, пункт 5 змін, що вносилися до постанов Кабінету Міністрів України постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2018 № 841 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» (зміни до Постанови № 534), визнано таким, що втратив чинність з 01.10.2019.

Відповідно до норм Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 № 848 (зі змінами), житлова субсидія призначається за наявності різниці між розміром плати за житлово-комунальні послуги в межах соціальної норми житла, соціальних нормативів користування житлово-комунальними послугами і розміром обов`язкової частини платежу, визначеним у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Розмір обов`язкової частини платежу за послуги для кожного домогосподарства обчислюється індивідуально за єдиною формулою, визначеною постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1156 «Про новий розмір витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива у разі надання житлової субсидії» (зі змінами), і залежить виключно від розміру середньомісячного сукупного доходу домогосподарства в розрахунку на одну особу.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи, державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд окремо зауважує, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва в адміністративній справі від 15.05.2019 № 640/19421/18 у задоволенні позовних вимог позивача до Кабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики України про визнання протиправною та скасування постанови Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 № 534 «Деякі питання надання субсидій для відшкодування витрат на оплату комунальних послуг» у редакції постанови Кабінету Міністрів України № 841 від 17.10.2018 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» відмовлено.

З огляду на викладене, суд не вбачає порушення відповідачами прав та законних інтересів позивача у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення.

Окремо суд зауважує, що визнає недоцільними та необґрунтованими доводи позивача щодо того, що формулювання про призначення субсидій на соціальні нормативи суперечить пункту 6 статті 48, 26 Бюджетного кодексу України та не відповідає інтересам держави, суспільства про економічне, раціональне використання бюджетних коштів, оскільки такі не знайшли підтвердження у розумінні ст. 72-79 КАС України.

Суд наголошує, що відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

З урахуванням наведеного, зважаючи на встановлені обставини справи, а також на той факт, що позовна заява не містить обґрунтування порушення прав позивача, відомостей про зміну його правового становища або негативних наслідків, які внаслідок дії оскаржуваного рішення настали безпосередньо для нього, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання противоправним формулювання про призначення субсидій на соціальні нормативи, внесене як зміни постановою Кабінету Міністрів України у пункті 14) абзац 15).

У цьому контексті суд зауважує, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2), Міністерства соціальної політики України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10) про визнання протиправними пунктів постанови - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 16 листопада 2022 року..

Головуючий суддя Є.В. Аблов

Суддя А.В. Літвінова

Суддя Т.П. Балась