Справа № 120/5441/22
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 листопада 2022 р. Справа № 120/5441/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області; Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач 1) про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що 21.03.2022 вона звернулась з письмовою заявою про призначення пенсії за віком і надала всі необідні документи, в тому числі і трудову книжку у відділ обслуговування громадян № 18 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління пенсійного фонду України у Вінницькій області відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення». Однак, відповідач листом від 05.05.2022 відмови у призначенні пенсії за віком.

ОСОБА_1 вважає відмову ГУ ПФУ у Вінницькій протиправною та такою, що порушує її законні права та інтереси.

Ухвалою суду від 22.07.2022 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Окрім того, вирішено витребувати у Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та зобов`язано надати суду у строк визначений для подання відзиву: інформацію щодо того, яким територіальним управління Пенсійного фонду України розглядалась заява ОСОБА_1 від 21.03.2022 та належним чином засвідчену копію рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

03.08.2022 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. Зокрема, у відзиві зазначено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області винесло рішення №34 від 31.03.2022 про відмову в призначені пенсії у зв`язку з відсутністю стажу. Згідно поданих документів до страхового стажу не враховано період з 19.07.1983 по 02.01.1992, з 02.01.1992 по 30.07.1993, з 02.08.1993 по 29.05.1997, оскільки запис про звільнення засвідчений нечітким відбитком печатки.

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Ухвалою суду від 08.09.2022 вирішено залучити до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі ГУ ПФУ в Тернопільській області, відповідач 2).

29.09.2022 до суду надійшов відзив відповідача 2, у якому пенсійний орган просить відмовити у задоволенні адміністративного позову. Мотивуючи свою позицію ГУ ПФУ в Тернопільській області вказує, що відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Врахуванням вищенаведене, представник відповідача 2 вважає, що ним правомірно не зараховано до загального страхового стажу позивача періоди роботи: з 19.07.1983 по 02.01.1992, оскільки запис про звільнення засвідчений печаткою, непридатною для читання; з 02.01.1992 по 30.07.1993, оскільки запис про звільнення не засвідчений печаткою; з 02.08.1993 по 29.05.1997, оскільки запис про звільнення засвідчений печаткою, непридатною для читання.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено таке.

21.03.2022 ОСОБА_1 звернулась до Відділу обслуговування громадян №18 (сервісний центр) ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком.

Подана позивачем заява про призначення пенсії передана за принципом екстериторіальності на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

За результатом розгляду такої заяви прийнято рішення від 31.03.2022 №34 про відмову у призначенні пенсії, з огляду на недостатню кількість страхового стажу.

Відповідно до змісту рішенні від 31.03.2022 №34 страховий стаж позивача становить 20 років 01 місяць 12 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не враховано періоди:

- з 19.07.1983 по 02.01.1992, оскільки запис про звільнення засвідчений нечітким відбитком печатки;

- з 02.01.1992 по 30.07.1993, оскільки запис про звільнення не засвідчений відбитком печатки;

- з 02.08.1993 по 29.05.1997, оскільки запис про звільнення засвідчений нечітким відбитком печатки.

Листом від 05.05.2022 №0200-0220-8/26673 Відділ обслуговування громадян №18 (сервісний центр) ГУ ПФУ у Вінницькій області повідомив позивача про результати розгляду її заяви від 21.03.2022.

Позивач не погоджується з відмовою у призначенні пенсії за віком, тому звернулась до суду з адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-ІV передбачено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Закон України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон № 1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Відповідно до статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина 1 статті 24 Закону № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до частини 4 статті 24 вищезазначеного Закону періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Так, до 01.01.2004 відповідно до статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 26 Закону № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Водночас, з вище зазначеного вбачається, що страховий стаж, отриманий до впровадження системи персоніфікованого обліку, обчислюється на підставі документів згідно з законодавством, що діяло до набрання чинності Закону № 1058-IV.

З матеріалів справи судом встановлено, що пенсійним органом не зараховано до страхового стажу позивача періоди її роботи з 19.07.1983 по 02.01.1992, 02.08.1993 по 29.05.1997, оскільки запис про звільнення засвідчений нечітким відбитком печатки та період з 02.08.1993 по 29.05.1997, оскільки запис про звільнення не засвідчений відбитком печатки.

Надаючи оцінку діям відповідача 2 щодо не зарахування до страхового стажу позивача вищезазначених періодів роботи, суд зазначає, що ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (далі - Порядок № 637) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п. 18 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника, а в разі відсутності трудової книжки або ж якщо в останній відсутні певні записи або вони є неточними, підтвердження трудового стажу здійснюється за допомогою інших даних та документів.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 у справі № 235/805/17, від 06.12.2019 у справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 у справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 у справі № 242/2536/16-а.

Відповідно до п. 2.4 Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція №58) усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з п. 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.

Суд зазначає, що в силу наведених вище норм, необхідність підтверджувати трудовий стаж іншими, ніж трудова книжка, документами, виникає лише у разі якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Водночас, судом встановлено, що записи про періоди роботи позивача з 19.07.1983 по 02.01.1992, з 02.01.1992 по 30.07.1993, з 02.08.1993 по 29.05.1997 є чіткими, зрозумілими та не підлягають подвійному тлумаченню, відтак, суд вважає, що позбавлення особи права на призначення пенсії з врахуванням вищезазначених періодів лише, з мотивів відсутності печатки або її нечіткий відбиток є порушенням прав ОСОБА_1 .

При цьому, суд враховує, що відмова відповідача у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 оформлена рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області від 31.03.2022 №34.

Таке рішення є правовим актом індивідуальної дії, який відповідно до пункту 2 частини другої статті 245 КАС України, у разі його неправомірності, визнається судом протиправним і скасовується.

Відтак, суд вважає за необхідне, керуючись статтею 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог, оскільки це є необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивачки, про захист яких вона просить.

Так, згідно з частиною 2 вказаної норми, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз`ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року "Про судове рішення". Так, відповідно до пункту третього цієї постанови, виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відтак, керуючись положеннями частини 2 статті 9 КАС України, суд вважає можливим вийти за межі заявлених позовних вимог та з метою ефективного захисту порушених прав позивачки визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 31.03.2022 №34 про відмову в призначення пенсії за віком.

З приводу позовної вимоги зобов`язального характеру про зарахування до страхового стажу періодів роботи ОСОБА_1 з 19.07.1983 по 02.01.1992, з 02.01.1992 по 30.07.1993, з 02.08.1993 по 29.05.1997 та призначити позивачу пенсію за віком з 21.03.2022, суд зазначає, що відповідачем у рішенні від 31.03.2022 визначено, що загальний страховий стаж позивача становить 20 років 01 місяць 12 днів.

У свою чергу, з урахуванням спірних періодів роботи, кількість її загального страхового стажу, на час звернення із заявою про призначення пенсії є достатньою для призначення пенсії за віком.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені Законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Визначаючись щодо дати з якої слід призначити позивачу пенсію, суд зауважує, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: - пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Позивач просить призначити їй пенсію за віком з 21.03.2022. Водночас, суд зазначає, що відповідно до паспортного документа ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 остання народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , відтак, пенсійного віку (60 років) досягнула - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже з врахуванням приписів ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія позивачу повинна бути призначена з наступного дня після досягнення пенсійного віку, тобто з 02.01.2022, а не з 21.03.2022, як вказу позивач.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовна вимога зобов`язального характеру підлягає частковому задоволенню, шляхом зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стражу позивача періоди роботи з 19.07.1983 по 02.01.1992, з 02.01.1992 по 30.07.1993, з 02.08.1993 по 29.05.1997; зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 02.01.2022.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачкою, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями частини 3 статті 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Тернопільській області підлягає стягненню судовий збір у розмірі 744,30 грн.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 263, 295 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Вийти за межі позовних вимог. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 31.03.2022 №34 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницької області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 19.07.1983 по 02.01.1992, з 02.01.1992 по 30.07.1993, з 02.08.1993 по 29.05.1997.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницької області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 02.01.2022.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 744,30 грн. (сімсот сорок чотири гривні тридцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ).

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ).

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (Майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46000, ).

Рішення в повному обсязі сформовано: 22.11.2022.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна