Справа № 420/4842/22
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/4842/22
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді - доповідача - Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася з позовом до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України(Військова частина НОМЕР_2 ), в якому просила:

-визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

-зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 15 січня 2020 року по 29 січня 2022 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що наказом № 15 о/с від 15.01.2020 року ОСОБА_1 було звільнено зі служби та виключено зі списків особового складу. Однак, при звільненні зі служби, їй не була нарахована та не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. На звернення позивача про виплату індексації грошового забезпечення, 28.01.2022 року відповідачем було нараховано індексацію грошового забезпечення за вказаний період у розмірі 25048,13 грн. Також, позивач звернулася із заявою про виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, однак виплати не отримала. Позивач вважає, що несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення, на яку вона мала право відповідно до закону, має наслідком застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.01.2020 року по 29.01.2022 року в Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за затримку остаточного розрахунку за період з 15 січня 2020 року по 27 січня 2022 року у розмірі 25034,24 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

В апеляційній скарзі, 26 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України(Військова частина НОМЕР_2 ), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року та прийняти нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Зокрема, апелянт зазначав, що враховуючи правомірність звільнення позивача та відсутність його поновлення на посаді, своєчасність виплати грошового забезпечення, доводи позивача в частині виплати середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги є безпідставними, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також апелянт наголошував на тому, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, Кодекс законів про працю України не поширюється.

Позивач, ОСОБА_1 , своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходила службу в НОМЕР_1 Прикордонному загоні Державної прикордонної служби України та наказом начальника НОМЕР_1 Прикордонному загоні Державної прикордонної служби України від 15.01.2020р. №15-ОС виключено зі списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення (а.с.10).

28 січня 2022 року за заявою ОСОБА_1 позивачу виплачено 25048,13 грн. індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р.(а.с.11).

Позивач звернулася позивач звернулася до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України(Військова частина НОМЕР_2 ) із заявою про виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, однак виплати не отримала.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про обов`язок суб`єкта владних повноважень виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, оскільки відповідачем при звільненні позивача не виплачена індексація грошового забезпечення, і такий обов`язок суб`єкта владних повноважень передбачений статтею 117 КЗпП України.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, індексація грошового забезпечення, тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Такий правовий висновок суду першої інстанції відповідає позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду (справа №821/1083/17 від 26.02.2020 року).

Так, аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у справі №821/1083/17 виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.

Роз`яснюючи наведені принципи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що підтверджено право позивача на отримання індексації грошового забезпечення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу її середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення обґрунтовано врахував тривалість строку між звільненням позивачки зі служби і, відповідно, непроведенням з нею повного розрахунку (січень 2020), та зверненням до суду з позовом про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення (січень 2021 року), співмірність ймовірного розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника та заявлених позивачем до виплати сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було обґрунтовано застосовано формулу розрахунку середнього заробітку з урахуванням принципу співмірності та такі висновки суду також відповідають позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 29 липня 2022 року по справі № 380/6837/20.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно визначено суму виплати середнього заробітку за несвоєчасну виплату позивачці індексації грошового забезпечення пропорційну розміру невиплаченої вчасно індексації, а саме: суму 25034,24 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки не проведення остаточного розрахунку при звільненні, призвело до порушення конституційного права позивача на соціальний захист, та має наслідком відповідальність роботодавця згідно вимог ст.117 КЗпП України.

На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують є необґрунтованими та суперечать правовим позиціям Верховного Суду, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення - відсутні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного тексту судового рішення 21.11.2022р.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Шеметенко Л.П. Турецька І.О.