Справа № 160/9228/22
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2022-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 вересня 2022 року Справа № 160/9228/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
04.07.2022 року представник ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок за заявою поданою представником;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області моральну шкоду в розмірі двадцять тисяч гривень.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, однак їй припинено виплату пенсії. Представник позивача звернувся до пенсійного органу із заявою та просив поновити виплату пенсії з дати припинення, виплату здійснювати на банківський рахунок, однак відповідач листом від 04.05.2022 року відмовив у поновлені виплати пенсії через закінчення терміну дії паспорту позивача. Зазначає, що психологічним напруженням та незручностями, які виникли внаслідок порушення її прав, позивачу завдано моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.
Ухвалою суду від 08.07.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху та надано десятиденний строк з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 21.07.2022 року відкрито провадження у справі №160/9228/22, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали суду.
19.08.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову, мотивуючи це тим, що банківською установою надано список осіб, за яких кошти одержуються за довіреністю більш як один рік, в якому було зазначено прізвище позивача. Управлінням було направлено лист на адресу реєстрації, яка зазначена у пенсійній справі, з проханням надати відповідну заяву для подальшого перерахування пенсії на банківську установу, однак відповідної заяви від позивача не надійшло, через що виплату пенсії з 01.11.2019 року переведено на підприємство поштового зв`язку. За звітними даними підприємства поштового зв`язку пенсія за листопад та грудень 2019 року не отримана. З 01.01.2020 року виплату пенсії позивачу призупинено у зв`язку з закінченням терміну дії паспорту позивача. При цьому позивач із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії не звертався, з огляду на що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Зазначає також, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження завдання їй моральної шкоди.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.
Позивачу була призначена пенсія за віком, яку останній отримував на банківський рахунок.
Листом від 17.10.2019 року за вих. №1679/04-07/06 відповідач звернувся до позивача та просив з`явитися до Кам`янського відділу обслуговування громадян з приводу неодержання позивачем кошів з поточного рахунку більше як один рік, подати заяву про виплату пенсії через банківську установу та нову заяву з АТ «ПРИВАТБАНК».
Згідно з розпорядженням від 12.12.2019 року Відділу з питань перерахунків пенсій №4 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області позивачу припинено виплату пенсії у зв`язку з закінченням терміну дії паспорту.
Представник позивача звернувся до пенсійного органу із заявою від 01.04.2022 року та просив повідомити причини припинення виплати пенсії за віком позивачу, долучити до матеріалів пенсійної справи позивача копії нотаріально засвідченої довіреності та нотаріально засвідченого паспорту громадянина України для виїзду за кордон, долучити до матеріалів справи позивача заяву про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок, поновити виплату пенсії за віком позивачу з дати припинення, пенсійні виплати здійснювати на банківський рахунок позивача, надіслати на адресу представника позивача довідку про розмір нарахованої та виплаченої позивачці пенсії за віком за період з дати призначення до квітень 2022 року
Не погоджуючись із такими діями пенсійного органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Також 46 статтею Конституції передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Передбачене Конституцією право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Законі України "Про пенсійне забезпечення", якими встановлено порядок та виплата пенсії.
Згідно з ч. 2 ст. 45 Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 року пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону. Аналогічну норму містить і ст. 22 Закон України "Про пенсійне забезпечення".
Ураховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.
З 07.10.2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону № 1058-IV з урахуванням рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від місця проживання особи.
Стаття 49 Закону №1058-IV регулює питання припинення та поновлення виплати пенсії. Так, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Цей перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.
Відповідач не заперечує тієї обставини, що виплата пенсії позивачу з січня 2020 року була припинена на підставі закінчення строку дії його паспорту громадянина Україні для виїзду за кордон.
Водночас, Законом № 1058-IV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як закінчення строку дії паспорта громадянки Україні для виїзду за кордон. Ані Закон № 1058-IV, ані інші закони у сфері пенсійного забезпечення не пов`язують право на одержання пенсії наявністю або відсутністю у громадянина закордонного паспорту або строком його дії. Якщо у відповідача були обґрунтовані сумніви щодо того, чи позивач втратив громадянство України, то самостійно відповідач не наділений компетенцією констатувати факт належності пенсіонера до громадянства України або його втрати. Для цього відповідач мав звернутися до компетентних органів із відповідним запитом, і тільки після отримання достовірних доказів втрати позивачем громадянства України, приймати рішення про припинення виплати пенсії.
Згідно з абз. 1 п. 2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Але цей обов`язок покладається на особу при зверненні за призначенням пенсії, в даному випадку позивачу вже була призначена пенсія.
Відповідач не надав суду на день розгляду справи ніяких доказів втрати позивачем громадянства України та/або набуття ним громадянства іншої держави.
На підставі викладеного, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо припинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та про визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо непоновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 , а тому, з метою ефективного поновлення порушених прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених вимог й зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з січня 2020 року з дати припинення.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплачувати пенсію на визначений пенсіонером банківський рахунок, суд зазначає, що дана вимога є передчасною, оскільки відповідачем наразі не приймалося рішення про поновлення виплати пенсії позивачу, з огляду на що відсутні підстави вважати, що право позивача на отримання пенсії на банківський рахунок буде обмежене у майбутньому, з огляду на що не підлягає задоволенню.
Що стосується стягнення моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн., суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, або незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо: шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Отже, законодавець пов`язує підстави відповідальності за завдану моральну шкоду з наявністю чи відсутністю, у передбачених випадках, вини. Однак, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності відшкодування моральної шкоди можливе лише у випадку доведення наявності такої шкоди.
Згідно з п. п. 1-3 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Разом з тим, відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судова практика виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору".
За таких обставин основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі №804/2252/14, від 31.01.2018 року у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 року у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 року у справі № 9901/377/18.
В обґрунтування позовних вимог у цій частині позивач зазначає, що моральна шкода полягає у психологічному напруженні, розчаруванні, незручностях, які виникли внаслідок порушення прав позивача. Позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. Вказані доводи суд оцінює критично, оскільки позивачем не надано суду будь-яких відомостей на підтвердження того, що відповідачем вчинено дії, які б завдали йому моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на вищезазначене, судом встановлено порушення відповідачем вищезазначених критеріїв, а тому позов підлягає частковому задоволенню.
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених позивачем вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Порядок розподілу судових витрат визначений ст. 139 КАС України.
Матеріалами справи встановлено факт сплати позивачем судового збору у розмірі 992,40 грн.
Оскільки за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то сплачений судовий збір у сумі 496,20 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 9, 72-77, 139, 241-246, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо непоновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з січня 2020 року.
Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 496,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко