Справа № 600/2853/22-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року м. Чернівці Справа № 600/2853/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позивач, згідно позовної заяви у новій редакції, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення від 03 червня 2022 року № 34 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ):

- період навчання з 05 листопада 1975 року по 13 лютого 1976 року в Ставчанському СПТУ № 1 по підготовці водіїв 3-го класу;

- період проходження строкової військової служби в Збройних Силах з 17 травня 1976 року по 24 травня 1978 року;

- період роботи водієм 3-го класу в радгоспі «ім. Б.Хмельницького» з 08 серпня 1978 року по 10 липня 1980 року;

- період роботи водієм 3-го класу та робочим кормодобувної бригади в радгоспі «ім. Б.Хмельницького» з 01 серпня 1980 року по 23 лютого 1990 року;

- період роботи робочим кормодобувної бригади в колгоспі «Дністровський» з 24 лютого 1990 року по 10 лютого 1993 року;

- період роботи різноробочим будівельної бригади в колгоспі «Дністровський» з 20 квітня 1993 року по 10 квітня 1996 року;

- період перебування, з 22 травня 2003 року по 07 травня 2004 року на обліку в Хотинському районному центрі зайнятості.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 27 травня 2022 року.

Позов обґрунтовано тим, що Головне управління Пенсійного фонду в Одеській області протиправно відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком. При цьому у рішенні про відмову у призначенні пенсії за віком жодним чином не відображено відомостей, які саме періоди роботи позивача зараховано чи не зараховано до його трудового стажу. Позивачем при зверненні до органу Пенсійного фонду було надано ряд документів для підтвердження трудового стажу. Наведені документи підтверджують наявність у ОСОБА_1 загального страхового стажу 20 років 8 місяці та 9 днів, що дає право позивачу на призначення пенсії за віком. Відтак, на думку позивача, його конституційне право на соціальний захист щодо вирішення питань призначення пенсії за віком порушено.

Ухвалою суду від 02 вересня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзивів на позовну заяву; витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області усі документи, що стосуються спірних правовідносин.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, заперечуючи проти позовних вимог, подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, згідно поданих позивачем документів його страховий стаж становить 7 років 10 місяців 20 днів. З огляду на що, позовні вимоги позивача безпідставні та не відповідають вимогам чинного законодавства. Вважає, що в діях органу Пенсійного фонду не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, заперечуючи проти позовних вимог, подало до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, страховий стаж взятий в повному обсязі, згідно поданих документів. Тобто рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №34 від 03 червня 2022 року було прийнято після дослідження наданих позивачем документів та з`ясування всіх обставин при дотриманні норм чинного законодавства. Тому, законних підстав для задоволення позовних вимог позивача немає.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Хотинським РВУ МВС України в Чернівецькій області 03 січня 2003 року.

27 травня 2022 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії за віком, до якої було додано низку документів.

Рішенням №34 від 03 червня 2022 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області відмовлено у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

При цьому у вказаному рішенні зазначено, що згідно наданих до заяви документів страховий стаж складає 7 років 10 місяців 20 днів. Страховий стаж взятий в повному обсязі, згідно наданих документів.

Про рішення №34 від 03 червня 2022 року та мотиви його прийняття повідомлено позивача листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 03 червня 2022 року №2400-1705-8/18376.

Не погоджуючись із не призначенням пенсії за віком, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень у контексті положень Кодексу адміністративного судочинства України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії. При цьому під рішенням розуміється владне волевиявлення суб`єкта владних повноважень, викладене за встановленою формою, спрямоване на врегулювання тих чи інших суспільних відносин, що має обов`язковий характер та породжує певні правові наслідки.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та заявлених у ній вимог, позивач не погоджується із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області як суб`єкта владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України про відмову у призначенні пенсії.

Саме назване рішення в розумінні наведених процесуальних приписів є рішенням суб`єкта владних повноважень та предметом даного позову, якому і надаватиметься правова оцінка судом, тобто дотримання відповідним суб`єктом критеріїв, наведених у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення відповідним суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Крім цього, в силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Враховуючи наведене та з огляду на положення частини другої статті 19 Конституції України та визначені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критерії оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, варто зазначити, що оскаржуване у цій справі рішення повинно ґрунтуватися на законі та бути обґрунтованим, тобто таким, що прийнято з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття такого виду рішень.

Втім, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, в ньому не зазначено які саме періоди зараховуються відповідачем до страхового стажу позивача і які періоди не зараховуються до такого стажу.

Водночас згідно доводів позову позивачем було надано вичерпний перелік документів, які підтверджують наявність у позивача страхового стажу. Між тим, в оскаржуваному рішенні відповідачем не зазначено про невідповідність поданих позивачем документів.

З огляду на викладене, суд вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №34 від 03 червня 2022 року про відмову у призначенні пенсії за віком є необґрунтованим, оскільки суб`єктом владних повноважень не вказані мотиви та підстави його прийняття. Відповідачем в оскаржуваному рішенні не відображено відомостей про зарахування чи не зарахування саме яких періодів роботи позивача, при цьому не вказано на підставі яких документів пенсійний орган прийшов до висновку про наявність у позивача страхового стажу у обсязі 7 років 10 місяців 20 днів.

Невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Враховуючи наведене, суд погоджується із доводами позивача щодо необґрунтованості винесеного Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області рішення №34 від 03 червня 2022 року.

Зважаючи на те, що звернення до суду з цим позовом обумовлено незгодою позивача із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 03 червня 2022 року №34, то суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде визнання протиправним та скасування названого рішення.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного управління пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати до страхового стажу позивача період навчання з 05 листопада 1975 року по 13 лютого 1976 року в Ставчанському СПТУ № 1 по підготовці водіїв 3-го класу; період проходження строкової військової служби в Збройних Силах з 17 травня 1976 року по 24 травня 1978 року; період роботи водієм 3-го класу в радгоспі «ім. Б.Хмельницького» з 08 серпня 1978 року по 10 липня 1980 року; період роботи водієм 3-го класу та робочим кормодобувної бригади в радгоспі «ім. Б.Хмельницького» з 01 серпня 1980 року по 23 лютого 1990 року; період роботи робочим кормодобувної бригади в колгоспі «Дністровський» з 24 лютого 1990 року по 10 лютого 1993 року; період роботи різноробочим будівельної бригади в колгоспі «Дністровський» з 20 квітня 1993 року по 10 квітня 1996 року; період перебування, з 22 травня 2003 року по 07 травня 2004 року на обліку в Хотинському районному центрі зайнятості, то такі наразі є передчасними, адже пенсійним органом при розгляді заяви позивача про призначення пенсії від 27 травня 2022 року та доданих до неї документів у винесеному оскаржуваному рішенні не надано жодної оцінки вказаним періодам роботи та служби позивача.

Водночас, як зазначено вище, з оскаржуваного рішення в дійсності неможливо встановити які конкретно періоди роботи позивача оцінювалися відповідачем, які саме періоди роботи (служби) позивача зараховано, а які ні.

При цьому у відзиві Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області зазначено, що позивачу зараховано до страхового стажу період навчання з 05.10.1975 по 13.02.1976 року; період проходження строкової військової служби в Збройних Силах з 17.05.1976 по 24.05.1978 року.

Отже, указаний період, згідно змісту відзиву, не є спірним, як помилково зазначає позивач у позовній заяві.

Суд наголошує, що згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи N R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Доцільно відзначити, що здійснення дискреційних повноважень може в деяких випадках передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.

Акт, прийнятий у ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Пунктом 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

З огляду на суть та характер спірних відносин, зважаючи на необґрунтованість і передчасність прийнятого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком від 03 червня 2022 року №34, належним способом захисту порушених прав позивача буде, окрім визнання протиправним та скасування вказаного рішення, і зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області, як орган до якого позивачем було подано заяву про призначення пенсії, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 27 травня 2022 року.

Стосовно ефективності такого способу захисту варто зазначити, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд і зазначати будь-яку підставу для відмови.

Втім, наведених обставин не встановлено, а оцінка судом правомірності оскаржуваного рішення від 03 червня 2022 року №34 надавалася виходячи з його змісту.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог. Натомість доводи відповідачів є безпідставними та такими, що не свідчать про обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 992,40 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 496,20 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області, яким було прийнято незаконне рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 03 червня 2022 року №34 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 27 травня 2022 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 496,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 22 листопада 2022 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ); відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (м. Чернівці, Площа Центральна, 3, ); відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (м. Одеса, вул. Канатна, 83, ).

Суддя О.П. Лелюк