Справа № 640/32244/20
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2022 року м. Київ

апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, Військової частини НОМЕР_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2022 року (розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - 21 липня 2022 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі- відповідач 1), Військової частини НОМЕР_1 (далі- відповідач 2), в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по травень 2016 року та з грудня 2017 року по 28.02.2018 року; визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з червня 2016 року по листопад 2017 року; визнати протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ) щодо встановлення базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2016 року - грудня 2015 року; зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України (Код юридичної особи в ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за періоди з 01.01.2016 року по травень 2016 року та з грудня 2017 року по 09.08.2019 року з врахуванням базових місяців для нарахування індексації - січня 2008 року та березня 2018 року, а також з врахуванням раніше здійснених виплат; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРГТОУ: НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з червня 2016 року по листопад 2017 року із врахуванням базового місяця для нарахування індексації - січня 2008 року.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що на день звільнення позивача з військової служби наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 29.07.2019 року №421, полковником запасу ОСОБА_1 не отримано в повному обсязі коштів, на отримання яких мав право за час проходження військової служби, а саме, позивачу не виплачено індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року (включно), а в період з 01.03.2018 року по 09.08.2019 року (день виключення позивача із списків особового складу) така виплачувалася у неповному обсязі (внаслідок безпідставної зміни базового місяця).

Разом з тим, звернувшись до відповідачів із відповідними запитами про перерахунок та виплату недоотриманої суми індексації за вказані періоди, у задоволенні цих заяв позивачу відмовлено та повідомлено позивачу про те, що індексація за період з 01.01.2016 року по травень 2016 року та з грудня 2017 року по лютий 2018 року не виплачувалася через відсутність відповідного фінансування, в той час, як відповідь щодо застосованого базового місяця для нарахування і виплати індексації грошового забезпечення позивачеві у грудня 2015 року, відповідачем 1 відповіді не надано. Крім того, відповідачем 2 повідомлено, що за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 17.05.2016 року по листопад 2017 року, індексація грошових доходів не нараховувалася на підставі роз`яснення директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року №248/3/9/2, при цьому як базовим місяцем для нарахування такої індексації визначено грудень 2015 року.

Позивач вважає таку позицію відповідачів протиправною з тих підстав, що посилання на відсутність коштів не може бути підставою для порушення прав на отримання грошового забезпечення в належному розмірі згідно, зокрема, висновків Європейського суду з прав людини.

Крім того, зміна базового місяця для обрахування індексації грошового забезпечення позивача на грудень 2015 року, на переконання позивача є протиправним, оскільки відповідно до чинного законодавства лише збільшення розміру посадового окладу військовослужбовця впливає на зміну базового місяця для обчислення індексації його грошового забезпечення, в той час, як такої зміни у грудні 2015 року у позивача не відбулося.

В свою чергу, позивач вважає, що базовим місяцем для нарахування індексації військовослужбовців є січень 2008 року, оскільки остання зміна посадового окладу позивача відбулася на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу».

Позивачем також зауважено, що наступне підвищення розміру посадового окладу військовослужбовцям військовослужбовців відбулося у березні 2018 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», отже з березня 2018 року до наступної зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу), а березень 2018 року є базовим.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 за березень 2018 року по липень 2019 року здійснено без урахування фіксованої величини індексації, яка повинна була виплачуватися щомісячно до наступного підвищення розміру посадового окладу, згідно з законодавством.

Зокрема, обґрунтовуючи обраний спосіб захисту порушеного права, позивач просить суд звернути увагу щодо наявності спору щодо базового місяця, який має застосовуватися для обчислення індексації грошового забезпечення позивача, оскільки надання можливості відповідачем самостійно провести нарахування індексації грошового забезпечення (на свій розсуд) не вирішить судовий спір по суті, а лише призведе до необхідності повторного звернення до суду з приводу сум індексації.

З огляду на вказані підстави, позивач просить суд позов задовольнити.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо встановлення базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2016 року - грудня 2015 року. Визнано протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по травень 2016 року, з грудня 2017 року по 28.02.2018 року, з березня 2018 - листопад 2018 року та з січня 2019 року по квітень 2019 року.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з червня 2016 року по листопад 2017 року.

Зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за періоди з 01.01.2016 року по травень 2016 року, з грудня 2017 року по 28.02.2018 року з врахуванням базового місяця для нарахування індексації - січня 2008 року (з урахуванням раніше здійснених виплат) та з 01.03.2018 року по 09.08.2019 року з врахуванням базового місяця для нарахування індексації - березня 2018 року (з урахуванням раніше здійснених виплат). Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з червня 2016 року по листопад 2017 року із врахуванням базового місяця для нарахування індексації - січня 2008 року.

Стягнено на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6 000,00 грн. (шість тисяч грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (, адреса: 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6) та Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) солідарно.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачами подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що позивач - полковник запасу ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з 1994 року по 2019 рік. Остання посада перед звільненням - начальник відділу персоналу - заступник начальника штабу Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_4 ), де отримував грошове забезпечення.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 29.07.2019 року № 421 полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «к» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок військову службу».

Наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 09.08.2019 року №180 позивача виключено зі списків особового складу військової частини з 09.08.2019 року.

24.11.2020 року адвокатом позивача Хлопецьким О.О. надіслано на адресу Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України адвокатський запит, згідно з яким просить надати інформацію щодо причин невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за періоди з 01.01.2016 року по травень 2016 року та з листопада 2017 року по липень 2019 року у повному розмірі, при цьому, в періоди з 01.01.2016 року по травень 2016 року та з листопада 2017 року по лютий 2018 року індексація грошового забезпечення не виплачувалася.

24.11.2020 року адвокатом позивача Хлопецьким О.О. надіслано на адресу Міністерства оборони України адвокатський запит, згідно з яким просить повідомити, з яких причин позивачу не виплачувалася індексація грошового забезпечення у період з травня 2016 року по листопад 2017 року та надати підтверджуючі документи, зокрема, щодо застосованих базових місяців.

02.12.2020 року Міністерством оборони України у листі-відповіді за вих.№10/5530 на адвокатський запит посилаючись на пункт 1.14 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260, роз`яснення директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року №248/3/9/1/2 у зв`язку із внесенням змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» та роз`яснення директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 26.03.2018року №248/1485 відповідно до роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 08.08.2017 року №78/0/66-17, повідомлено про відсутність у Міністерства оборони України можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року - лютому 2018 року.

Зокрема, у листі-відповіді повідомлено, що позивачу виплачувалася індексація по 16 травня 2016 року та її розмір за травень 2016 року склав 0, 00 грн. При цьому базовим місяцем нарахування індексації визначено грудень 2015 року, що підтверджується копією грошового атестату позивача ЗУ 225915, долученого до листа - відповіді та міститься у матеріалах справи.

04.12.2020 року Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України у листі - відповіді за вих. №305/2240 на адвокатський запит посилаючись на Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.03.2003 року №1078 та роз`яснення Міністерства соціальної політики від 04.07.2017 року №220/5140 повідомлено, що виділений у 2016, 2017 роках фінансовий ресурс для здійснення виплати грошового забезпечення військовослужбовцям органів військового управління (військових частин, установ), зарахованим на фінансове забезпечення до Фінансового управління, в тому числі ОСОБА_1 не дозволяв правдити його індексацію.

Вважаючи бездіяльність відповідача 1, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по травень 2016 року та з грудня 2017 року по 28.02.2018 року індексації грошового забезпечення, та бездіяльність відповідача 2 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з червня 2016 року по листопад 2017 року протиправними, зокрема, вважаючи дії відповідача 1 щодо встановлення базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 року грудень 2015 року, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо позовних вимог стосовно визначення відповідачем 1 базовим місяцем грудень 2015 року для обчислення індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України від 03.07.1991 року №1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (із змінами і доповненнями, в редакції, що діяла на день виникнення спірних правовідносин, далі також - Закон №1282) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно з статтею 4 Закону №1282 індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин, далі також - Порядок №1078).

Згідно з пунктом 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (у 2016 році - 103 відсотка).

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

За змістом пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), тощо.

Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Аналіз наведених норм законодавства України дає підстави суду дійти висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

За загальним правилом, для індексації заробітної плати необхідно знати два взаємопов`язаних елемента: базовий місяць та коефіцієнт індексації.

При цьому, базовий місяць - це місяць підвищення тарифних ставок (окладів), незалежно від розміру підвищення, а коефіцієнт індексації обчислюють на основі щомісячних індексів інфляції, які публікуються Держстатом. Розрахунок ведеться наростаючим підсумком до перевищення порогу індексації.

Визначення базового місяця залежить тільки від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу) та нарахування індексації здійснюється до наступного підвищення розміру посадового окладу військовослужбовця.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», а саме пунктом 3 затверджено, зокрема, схеми посадових окладів військовослужбовців та курсантів навчальних закладів у розмірах згідно з додатками 1-8.

Так, Додатком 1 цієї постанови затверджено посадові оклади осіб офіцерського складу Збройних Сил України, внутрішніх військ МВС та Держспецтрансслужби за основними типовими посадами, зокрема, посади позивача.

У пункті 14 Порядку №1078 вказано, що роз`яснення щодо застосування Постанови №1078 надає Мінсоцполітики.

З системного аналізу зазначених норм висновується, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці за рахунок підвищення тарифних ставок (окладів), є базовим для проведення подальшої індексації.

Востаннє до 2016 року (до припинення виплати індексації) зміна тарифної ставки (посадового окладу) для військовослужбовців, в тому числі і за посадою позивача, відбулась в січні 2008 року згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 (набрання чинності з 01.01.2008 року).

Таким чином, якщо підвищення окладу за посадою відбулося у січні 2008 року, то для визначення суми індексації такому працівнику має застосовуватись індекс споживчих цін, обчислений наростаючим підсумком з лютого 2008 року, про що зокрема вказано у листі Мінсоцполітики від 28.04.2016 року №201/10/136-16.

Крім того, листом від 03.08.2020 року №220/4621 Міністерство соціальної політики України повідомило, що починаючи з грудня 2015 року, з метою забезпечення єдиних умов нарахування індексації для усіх військовослужбовців, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення має здійснюватися з місяця, наступного за місяцем останнього підвищення посадових окладів військовослужбовців відповідно до рішення Уряду. Тобто, станом на 2015 - 2018 роки таким місяцем при проведенні індексації є січень 2008 року, що також свідчить про протиправність дій Відповідача вчинених останнім під час виконання Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07.10.2020 року по справі №120/3187/20-а в частині застосування базового місяця січень 2016 року, оскільки керівництвом Міністерства оборони України чітко визначено, що при проведені нарахування та виплаті індексації має застосовуватись базовий місяць січень 2008 року.

У листі Мінсоцполітики від 20.02.2020 року № 2294/0/290-20/51 вказано: «Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечене військовослужбовців із січня 2016 року мало здійснюватися з місяця наступного за місяцем підвищення тарифних ставок (окладів) за посадою, яку займає працівник. Якщо посадові оклади військовослужбовців підвищувались у січні 2008 року, то обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації мало здійснюватися з місяця наступного Зі місяцем підвищення тарифних ставок (окладів), тобто з лютого 2008року» (додається).

Аналогічну позицію викладено в листі Мінсоцполітики від 22.06.2020 року №74/0/214-20.

Зокрема, суд зауважує, що доказів зміни посадового окладу за посадою позивача у грудні 2015 року, який відповідно до грошового атестату позивача визнано базовим місяцем, відповідачами не надано, позаяк, колегія суддів приходить довисновку про протиправність дій Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо встановлення базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2016 року - грудня 2015 року та задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо посилань відповідачів у відзивах на те, що нарахування індексації за спірний період застосувався базовий місяць січень 2016 року згідно з положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі - Постанова № 1013), колегія суддів зазначає наступне.

Так, з аналізу положень Постанови №1013 встановлено, що останньою лише істотно змінено порядок проведення індексації доходів населення починаючи з 01.12.2015 року, а не визначено базовий місяць (січень 2016 року), який у подальшому необхідно застосовувати для проведення індексації.

Пунктом 1 Постанови №1013 передбачено підвищення з 01.12.2015 року посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати) працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та деяких інших працівників.

При цьому, підвищення окладів не стосувалось військовослужбовців, що підтверджено безпосередньо відповідачем 1 у відзиві на позовну заяву. Тобто, Постановою №1013 підвищено оклади майже в усіх галузях бюджетної сфери (за винятком працівників 1- 3-го тарифних розрядів за ЄТС), окрім окладів у складі грошового забезпечення військовослужбовців.

Пунктом 3 Постанови № 1013, на який посилається відповідач 1 у відзиві, визначено: «Міністрам, керівникам інших центральних органів виконавчої влади, головам обласних, Київської міської державних адміністрацій та інших державних органів у межах передбачених коштів державного бюджету, місцевих бюджетів та власних коштів вжити заходів для підвищення з 01.12.2015 року розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати), перегляду розмірів надбавок, доплат, премій, спрямувавши на зазначені цілі всі виплати, пов`язані з сумою індексації, яка склалась у грудні 2015 року, з тим, щоб розмір підвищення всіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015 року перевищив суму індексації, яку йому повинні були виплатити у грудні 2015 року».

Тобто, вказаною постановою Кабінетом Міністрів України фактично запропоновано у грудні 2015 року підвищити зарплати працівникам бюджетної сфери за рахунок збільшення посадових окладів (тарифних ставок), з тією метою, щоб з січня 2016 року розпочати обчислювати індекс споживчих цін для проведення індексації.

Проаналізувавши Постанову №1013 суд дійшов висновку, що пунктом 3 Постанови №1013 визначено чітку умову для визначення січня 2016 року базовим місяцем, а саме - підвищення розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати).

Оскільки в грудні 2015 року підвищення окладів не стосувалось військовослужбовців, то і підстав для визначення січня 2016 року базовим місяцем для нарахування позивачу індексації немає.

Крім того, колегією суддів не приймаються як належні посилання відповідача 1 на наказ Міністерства оборони України від 27.01.2016 року №44 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році» в обґрунтування зміни базового місяця, оскільки вказаним наказом збільшено грошове забезпечення військовослужбовцям за рахунок збільшення премії, а не посадового окладу, зокрема, позивача.

Отже, на момент виникнення правовідносин, визначення розміру посадових окладів військовослужбовців здійснювалося відповідно до постанови Кабміну України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.

Так, вищевказана постанова діяла до дати набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме 01.03.2018 року, а тому зміна базового місяця відбулась 01.03.2018 року, а не 01.01.2016 року, як помилково вважають відповідачі.

Проаналізувавши Постанову №1294 в період її дії з 01.01.2008 року по 01.03.2018 року, тобто періоду який охоплює період оскаржуваних правовідносин, вбачається, що розміри посадових окладів військовослужбовців за вказаний період не змінювались. Наведені обставини підтверджуються листом Департаменту фінансів Міністерств і оборони України від 05.02.2020 року.

Дана правова позиція також підтверджується рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду від 02.04.2020 року у справі №120/504/20-а, від 28.01.2020 року у справі №120/3808/19-а, від 21.08.2020 року у справі №120/2145/20-а, від 07.08.2020 року у справі №120/2240/20-а, постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду у справі №120/310/20-а від 02.06.2020 року, у справі №120/443/20-а від 06.08.2020 року, у справі №120/1678/20-а від 04.09.2020 року, у справі №120/1591/20-а від 04.09.2020 року, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №400/2960/18, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №640/308/20 від 01.06.2020 року).

Отже, належна індексація грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року підлягала розрахунку з місяця підвищення і грошових доходів для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), а саме з січня 2008 року.

В свою чергу, з 01.03.2018 року, базовим місяцем індексації грошового забезпечення є березень 2018 року з підстав прийняття та набрання чинності постановою Кабінетом Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Щодо бездіяльності відповідача 1, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по травень 2016 року та з грудня 2017 року по 28.02.2018 року, та бездіяльності відповідача 2 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з червня 2016 року по листопад 2017 року, колегія чуддів зазначає наступне.

Згідно з листами-відповідями відповідачів від 02.12.2020 року та від 04.12.2020 року на адвокатські запити представника позивача щодо підстав невиплати індексації за вказані періоди, відповідачами зазначено про відсутність фінансового ресурсу у Міністерства оборони України у 2016 та 2017 році та відсутності механізму виплати індексації за минулі роки.

Щодо зазначеної відповідачами підстави невиплати індексації як - то відсутності фінансового ресурсу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку №1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Згідно з пунктом 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Так, згідно з Довідкою про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 , видану Фінансовим управління за період з 01.01.2016 року по 16.05.2016року та з 21.12.2017 року по 09.08.2019 року, судом встановлено, що відповідачами не здійснювалося нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивача з 01.01.2016 року по листопад 2017 року, з грудня 2017 року по лютий 2018 року з врахуванням базового місяця для нарахування індексації - січня 2008 року.

В свою чергу, в період з березня 2018 року по 09.08.2019 року, позивачу здійснено нарахування індексації грошового забезпечення за грудень 2018 року у сумі 658,55 грн., за травень 2019 року 411,10 грн., за червень 2019 року 134,47 грн., за липень 2019 року 134,47 грн., за серпень 2019 року 413,44 грн.

З наявних у матеріалах справи доказів та позиції відповідачів, викладених у відзивах, у суду відсутні підстави вважати, що розрахунок індексації за грудень 2018 року та травень-серпень 2019 року відповідачем 1 здійснено без урахування базовим періодом березень 2018 року, в той же час, судом встановлено, що відповідні нарахування індексації відповідачем 1 не здійснено в періоди з березня 2018 - листопад 2018 року та з січня 2019 року по квітень 2019 року.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство.

Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Ураховуючи наведене, колегія суддв констатує, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, а тому доводи відповідачів є необґрунтованими.

В свою чергу, посилання відповідача 2 у своєму відзиві на правову позицію Конституційного Суду України, застосовану у рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011, є безпідставним, оскільки вищезазначене рішення стосувалось виключно пункту 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», у якому Верховною Радою України надано право Кабінету Міністрів України здійснювати ряд соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік (при цьому, індексація грошового забезпечення військовослужбовців не була включена до цього переліку виплат).

Таким чином, на переконання колегії суддів, позовні вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, керуючись частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про вихід за межі позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 - листопад 2018 року та з січня 2019 року по квітень 2019 року.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом зобов`язання Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за періоди з 01.01.2016 року по травень 2016 року та з грудня 2017 року по 09.08.2019 року з врахуванням базових місяців для нарахування індексації - січня 2008 року та березня 2018 року, а також з врахуванням раніше здійснених виплат, а також зобов`язання Військової частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з червня 2016 року по листопад 2017 року із врахуванням базового місяця для нарахування індексації - січня 2008 року, колегія чуддів зазначає наступне.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами.

Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини (далі також - Суд) від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції.

Так, Судом зауважено, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Вирішуючи питання належності обраного позивачем способу захисту в призмі дотримання засади дискреційної повноважень відповідачів, колегія суддів приходить до висновку, що такий не порушує дискрецію Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України та Військової частини НОМЕР_1 , оскільки першочерговим предметом позову є правильність визначення базового місяця, що пов`язано із невиплатою індексації позивачу за спірні періоди із застосуванням такого базового місяця, та з виплатою відповідачем 2 індексації шляхом застосованого відповідачем 2 за грудень 2018 року базового місяця грудень 2015 року, що є неправомірним.

Таким чином, оскільки спірне питання базового місяця за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, яким є січень 2008 року, та за період з 01.03.2018 року по 09.08.2019 року (день звільнення позивача), яким є березень 2018 року, вирішено, та з огляду на встановлену судом протиправну бездіяльність відповідачем щодо невиплати позивачу індексації за відповідні періоди з розрахунку вказаних базових місяців, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих правових підстав задоволення позовних вимог в заявлених частинах, виклавши останні, з метою належного виконання рішення суду в разі вступу ним у силу, в наступній редакції:

«- зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за періоди з 01.01.2016 року по травень 2016 року, з грудня 2017 року по 28.02.2018 року з врахуванням базового місяця для нарахування індексації - січня 2008 року (з урахуванням раніше здійснених виплат) та з 01.03.2018 року по 09.08.2019 року з врахуванням базового місяця для нарахування індексації - березня 2018 року (з урахуванням раніше здійснених виплат);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з червня 2016 року по листопад 2017 року із врахуванням базового місяця для нарахування індексації - січня 2008 року.».

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v.» від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Щодо повернення судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У прохальній частині позовної заяви заявлено клопотання про стягнення на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6 000,00 грн.

Згідно із статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України 05.07.2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закону №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 Закону №5076 визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076).

Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16.

На підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду копії: Договору від 23.11.2020 року №72-20 про надання правової допомоги, згідно з яким предметом останнього є надання адвокатом Хлопецьким О.О. Клієнту ОСОБА_1 правової допомоги у справі, пов`язаній із оспорюванням його права на отримання індексації грошового забезпечення у Фінансовому управління Генерального Штабу Збройних Сил України та у Військовій частині НОМЕР_1 за період з 01.01.2016 року по 09.08.2019 року у повному обсязі; Прайс-листа послуг адвоката на 2020 рік; Акту виконаних робіт (наданих послуг), згідно з яким адвокатом надані послуги: з усної консультації, аналізу правовідносин - 500,00 грн., вивчення актуальної судової практики - 500,00 грн., адвокатського запиту - 1 000,00 грн., супроводу судової справи (складання позовної заяви, підготовка відповідей на відзив та ін.) - 4 000,00 грн.; копію Довідки про проведення готівкової оплати від 17.12.2020 року у сумі 6 000,00 грн.

Колегія суддів зауважує, що відповідачами не заявлено про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

В свою чергу, враховуючи належний рівень представлення інтересів позивача у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення відшкодування витрат на оплату правничої допомоги та стягнення останніх на користь позивача у заявленому розмірі у сумі 6 000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів солідарно.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, про задоволення позовних вимог в повному обсязі, зокрема, шляхом виходу за їх межі.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України, Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль