Справа № 640/19197/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2022 року м. Київ № 640/19197/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю.., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

Громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (далі по тексту - відповідач), адреса: 02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4а, в якій позивач просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області №7265 від 23 квітня 2021 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним і скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 ; від 07 листопада 2019 року №349;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання з досягненням ОСОБА_1 45-річного віку.

В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що 29 липня 2013 року вона отримала посвідку на постійне проживання в Україні.

По досягненню 45-річного віку позивач звернулась до відповідача для здійснення обміну посвідки на постійне проживання, але рішенням №225927000 від 06 серпня 2019 року у оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачу відмовлено, яке було скасовано на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року у справі №640/6460/20.

У зв`язку з чим, як вказує позивач, після отримання повного тексту судового рішення вона повторно звернулась до відповідача з заявою про здійснення обміну посвідки на постійне проживання, але рішенням від 23 березня 2021 року №7265 позивачу повторно відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання з посиланням на пункт 9 статті 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання.

Крім того, як вказано у позовній заяві, лише після звернення до відповідача з адвокатським запитом, позивач стало відомо про існування рішення про скасування дозволу на імміграцію від 07 листопада 2019 року №349.

Позивач не погоджується з вказаними рішеннями відповідача, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, з огляду на те, що дозвіл на імміграцію нею було отримано у встановленому законом порядку, відповідно, підстави для відмови у в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання відсутні, у зв`язку з чим позивач звернулась до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що 10 червня 2019 року позивач звернулась до відповідача з клопотанням щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні по досягненню 45-ти річного віку.

В ході проведення чинності надання дозволу на імміграцію позивачу, було встановлено, що 05 листопада 2007 року позивач, перебуваючи в Україні на законних підставах звернувся до ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області з клопотанням щодо надання дозволу на імміграцію в Україну згідно пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Києва.

28 листопада 2007 року, як вказано у відзиві на позовну заяву, керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області було прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну згідно пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» та цього ж дня позивач отримала посвідку терміном дії безстроково. У зв`язку з обміном вказаної посвідки 29 липня 2013 року позивач отримала посвідку серії НОМЕР_1 терміном дії безстроково, відповідно до якої проживає по теперішній час.

При цьому, як вказує представник відповідача, син позивача є громадянином України з 04 серпня 2008 року, у зв`язку з чим, рішення про надання дозволу на імміграцію суперечить вимогам законодавства.

Враховуючи вищевикладене, представник відповідача вважає, що оскаржувані позивачем рішення є правомірними та такими, що не підлягають скасуванню.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій останній зазначив про син позивача має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, оскільки народився у місті Києві.

Крім того, представник позивача послався й на те, що позивач також має ще двох неповнолітніх дітей, які знаходяться на її утриманні, та також народились в Україні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою Китайської Народної Республіки.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача народився син - ОСОБА_2 , батьками у свідоцтві про народження серії НОМЕР_2 від 21 червня 2022 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, зазначені: ОСОБА_3 , громадянин Київської Народної Республіки та ОСОБА_1 , громадянка Китайської Народної Республіки. Місце народження дитини зазначено: місто Київ, Україна.

Крім того, згідно висновку про розгляд клопотання громадянки Китаю ОСОБА_1 щодо оформлення дозволу на імміграцію в Україну, у 2000 році позивач прибула в Україну разом з чоловіком, подружжя проживало у місті Києві, де у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Син заявниці згідно Закону України «Про громадянство» має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, також було встановлено, що відсутні документи, що дають підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

У зв`язку з чим, 28 листопада 2007 року відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 видано дозвіл на імміграцію в Україні №17/-5461, відповідно до якого на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» останній дозволено постійне проживання в Україні. Дозвіл дійсний до 28 листопада 2008 року.

30 листопада 2007 року позивач отримала посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 28 листопада 2007 року.

29 липня 2013 року позивачу видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 безстроково.

По досягненню 45-річного віку позивач звернулась до відповідача з заявою - анкетою №225927000 від 10 червня 2019 року про обмін посвідки на постійне проживання.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 06 серпня 2019 року №225927000 позивачу відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, 07 листопада 2019 року начальником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області затверджено висновок про розгляд матеріалів щодо скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , з огляду на те, що син останнього - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України з 04 серпня 2008 року (довідка №17/3-54-6091).

Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 07 листопада 2019 року №349 скасовано дозвіл на імміграцію в України громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , виданий 28 листопада 2007 року, на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», також скасована на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 29 липня 2013 року.

Матеріали справи не містять доказів отримання примірника вказаного рішення позивачем у 2019 році.

Також, судом встановлено, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року у справі №640/6460/20 рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 06 серпня 2019 року №225927000 визнано протиправним та скасовано, а Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області зобов`язано здійснити обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45-річного віку громадянкою Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 .

У зв`язку з чим, 05 березня 2021 року позивач повторно звернулась до відповідача з заявою-анкетою №258595000 про обмін посвідки на постійне проживання.

Рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та київській області від 23 березня 2021 року №7265 позивачу відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Так, відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Аналогічна норма передбачена частиною першою статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III (далі по тексту - Закон № 2491-III), Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі по тексту - Закон № 3773-VI), Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію; в поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі по тексту - Порядок № 1983), Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 (далі по тексту - Порядок №321).

Статтею 1 Закону № 2491-III визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону № 2491-III.

Так, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо, зокрема, з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність (пункт 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III).

Пунктом 21 Порядку №1983 визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (пункт 22 Порядку №1983).

Як вже було зазначено судом, у висновку, затвердженому начальником Центрального мідрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 07 листопада 2019 року, проведеною перевіркою матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання встановлено, що у листопаді 2007 року громадянка Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 звернулася до ВПРФО ГУМВС України у Київській області з клопотанням щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону № 2491-III, так як її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

28 листопада 2007 року керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 згідно з пунктом 1 частини 3 статті 4 Закону № 2491-III.

28 листопада 2007 року іноземку документовано посвідкою на постійне проживання в Україні терміном дії безстроково.

Однак, відповідно до вказаної законодавчої норми дозвіл на імміграцію в Україну надається в межах квоти імміграції батькам, чоловікові (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям.

Згідно пункту 1 частини шостої 1 статті 12 Закону № 2491-III та враховуючи той факт, що син іноземки є громадянином України з 04 серпня 2008 року, за висновком відповідача, рішення про надання дозволу на імміграцію в України суперечить вимогам імміграційного законодавства України. Тобто, на думку відповідача, жодного документа, який би підтверджував наявність у іноземки підстав для отримання дозволу на імміграцію у відповідності до вимог імміграційного законодавства, подано не було.

Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 4 Закону №2491-III дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону № 2491-III визначено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Пунктом 3 частини 3 статті 4 Закону № 2491-III (в редакції станом на момент надання позивачу дозволу на імміграцію) передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Відповідно до частини 4 статті 7 Закону України "Про громадянство" особа, яка народилася на території України від іноземців, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків, є громадянином України.

Дитина, яка народилася на території України після 24 серпня 1991 року і не набула за народженням громадянство України та є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за клопотанням одного з її законних представників (частина третя статті 8 Закону України "Про громадянство").

Суд також зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі по тексту - Порядок № 1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку № 1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме, зокрема, батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно пункту 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Отже, за змістом наведених норм прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Відповідно до статті 12 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 2491-III, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Згідно з пунктів 1, 3 частини 3 статті 4 Закону № 2491-III (у редакції, яка була чинною на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію), дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; Як встановлено судом, позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 другої статті 4 цього Закону.

Однак, відповідачем при опрацюванні заяви позивача від 05 березня 2021 року, зроблено висновок, що при видачі посвідки на постійне проживання на території України серії НОМЕР_3 від 28 листопада 2007 року, суб`єктом владних повноважень вчинено дії з порушенням норм чинного, на момент видачі, законодавства.

З огляду на що, відповідач дійшов висновку про наявність підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію.

Оскільки судом надається правова оцінка законності оскаржуваного рішення, проте таке рішення прийнято на підставі висновку відповідача, яке є передумовою прийняття оскаржуваного рішення, суд вважає за необхідне надати правову оцінку обом підставам.

У висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу зазначено, що у 2007 році позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію".

Отже, відповідач, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні, проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, та керуючись пунктом 1 частини 3 статті 4 Закону № 2491-III, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених в у цьому Законі, не виявив, у зв`язку з чим видав посвідку на постійне місце проживання в Україні, що підтверджується дозволом на імміграцію в Україну від 28 листопада 2007 року, яка в подальшому була обміняна.

Посилаючись на пункт 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III, як у висновку, так і у відзиві на позовну заяву, відповідач зазначає, що дозвіл на імміграцію позивача підлягає скасуванню, оскільки син іноземки набув громадянства України з 04 серпня 2008 року.

Таким чином, на думку відповідача, документ, який слугував підставою для прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу в 2007 році є неправомірним, оскільки суперечить вимогам імміграційного законодавства України.

Суд, не погоджується з такими доводами, оскільки подавши в 2007 році документи для отримання дозволу на імміграцію в Україну, позивач не повинен бути обтяженим покладенням на нього відповідачем додаткових обов`язків.

Крім того, судом встановлено, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження прийняття рішення на підставі не чинних документів в 2007 році, а також доказів порушення позивачем норм чинного законодавства при подачі заяви для надання дозволу на імміграцію, оскільки важливим є дослідження питання щодо чинності поданих документів саме на момент подачі заяви 2007 році, а не на момент прийняття висновків відповідачем.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 16 травня 2018 року у справі №802/864/16-а.

Суд зазначає, що оскаржуване рішення прийняте, зокрема, на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону №2491-III, тобто за умови, якщо з`ясується, що дозвіл на імміграцію надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Вимогами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 73 Кодексу адміністративного судочинства).

Водночас, всупереч покладеного на відповідача обов`язку, останній не підтвердив належними та допустимими доказами наявності підстав для скасування дозволу на імміграцію, визначених пунктом 1 частини 1 статті 12 Закону №2491-III, а саме в чому полягають свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи які документи, на підставі яких видано дозвіл, втратили чинність.

Доказів надання позивачем при отриманні дозволу на імміграцію не повного пакету документів, передбачених законом, приховування даних щодо сімейного стану, відповідачем не надано. Також не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2019 року в справі №820/5953/16, від 26 червня 2020 року №820/1861/17, від 13 березня 2018 року №820/3610/17, від 25 вересня 2019 року в справі №813/119/16, які в силу норм частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З урахуванням наведеного в сукупності, дій дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення №349 від 07 листопада 2019 року.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання №7265 від 23 березня 2021 року про відмову позивачу в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання видане на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку №321, а саме встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

Суд бере до уваги пункт 75 постанови Верховного Суду від 17 грудня 2018 року по справі №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18), де міститься правовий висновок, у силу якого адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності ("виправдання") свого рішення.

До того ж, на законодавчому рівні розмежовуються поняття "обмін" посвідки та її "оформлення". Під різне нормативне регулювання підпадає як порядок розгляду заяви, так і підстави для прийняття рішення і кінцевий результат розгляду заяви.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернулася до відповідача з заявою саме про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія) до пункту 7 Порядку № 321, додавши до заяви необхідний перелік документів.

Суд зазначає, що приписи Порядку №321 не надають право відповідачу при розгляді заяви про обмін посвідки перевіряти обґрунтованість підстав її оформлення.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання, суд зазначає, що оскільки вирішення питання про здійснення оформлення (обміну) та видачі посвідки на постійне проживання в Україні є компетенцією органів міграційної служби (його дискреційними повноваженнями), суд вважає, що в задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання на території України - належить відмовити.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У даному випадку належним та достатнім способом захисту позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача вирішити питання щодо оформлення та видачі позивачу посвідки на постійне проживання в порядку обміну у зв`язку із досягненням 45-річного віку.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1681,60 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 1600,00 грн.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області №349 від 07 листопада 2019 року про скасування дозволу на імміграцію в України.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №7265 від 23 березня 2021 року про відмову громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

4. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київський області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4-А, ) вирішити питання щодо оформлення та видачі громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ,посвідка на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 29 липня 2013 року, видана органом 3201), нової посвідки на постійне проживання в Україні в порядку обміну у зв`язку із досягненням 45-річного віку.

5. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

6. Стягнути на користь громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ,посвідка на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 29 липня 2013 року, видана органом 3201) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600,00 грн (одна тисяча шістсот гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4а, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник