Справа № 380/14287/22
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 листопада 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Коморного О.І. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним дій ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язання вчинити дії, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні позивача: Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут.

Обставини справи:
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині відмови зарахувати навчання ОСОБА_1 з 13.09.2001 по 14.08.2005 у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» до стажу військової служби та у строк служби в Збройних Силах України;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 провести перерахунок вислуги років, вважаючи початком проходження ОСОБА_1 військової служби з 13.09.2001 та зарахувати до вислуги років військової служби весь період навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 13.09.2001 по 14.08.2005.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 . 13.09.2022 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з рапортом про зарахування навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 13.09.2001 по 24.06.2006 у вислугу років. Листом від 16.09.2022 ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовило у зарахуванні періоду навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 13.09.2001 по 14.08.2005 у вислугу років, посилаючись на те, що в зазначений період часу позивач не перебував на посаді «курсант».

Позивач вважає дії відповідача щодо не зарахування навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» протиправними та такими, що суперечать чинному законодавству, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Ухвалою суду від 19 жовтня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою також залучено у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут.

Ухвалою суду від 18 листопада 2022 року в задоволенні клопотання ІНФОРМАЦІЯ_1 про перехід в загальне позовне провадження та розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено.

Відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи відзив відповідач зазначив, що відповідно до п. в, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок та військову службу» початком проходження військової служби вважається, зокрема, день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу. Відповідно до витягу із наказу Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» №2122-с від 12.07.2001 ОСОБА_1 з 01.09.2001 був зарахований до числа студентів першого курсу університету. Згідно наказу начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» №162 від 15.08.2005 ОСОБА_1 було прийнято на військову службу з 15.08.2005 та у відповідності до ч. 3 ст.25 Закону України «Про загальний військовий обов`язок та військову службу» присвоєне військове звання «рядовий».

Враховуючи наведене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідач не спростував твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог, які викладені в позовній заяві. Враховуючи постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 у справі №140/11478/20 просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до ч.2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та,-

встановив:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді заступника начальника відділу організації оперативно-розшукової діяльності управління оперативно-розшукової діяльності.

13.09.2022 ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з рапортом про зарахування навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 13.09.2001 по 24.06.2006 у вислугу років, який зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2 за вхідним №5/5557-22-Вн від 13.09.2022.

ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 16.09.2022 №12/5866-22-Вих повідомило, що згідно матеріалів особової справи наказом Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» від 12.07.2001 №2122-с ОСОБА_1 зараховано з 01.09.2001 студентом першого курсу Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут». Відповідно до запису у 8-у розділі послужного списку особової справи, який складений 15.06.2006 у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України Київський політехнічний інститут», зазначено, що з 01.09.2001 по 15.08.2005 ОСОБА_1 проходив навчання в якості студента Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут». Згідно диплому бакалавра серії НОМЕР_2 , який виданий 15.07.2005 Національним технічним університетом України «Київський політехнічний університет» на підставі рішення державної екзаменаційної комісії від 03.07.2005 не зазначено військову (військово-спеціальну) освіту.

У відповідності до диплому спеціаліста серії НОМЕР_3 , виданого 24.06.2006 Національним технічним університетом України «Київський політехнічний університет» на підставі рішення державної екзаменаційної комісії від 20.06.2006, зазначено, що ОСОБА_1 здобув кваліфікацію офіцера військового управління тактичного рівня. На підставі рапорту ОСОБА_1 від 15.08.2005 укладено контракт з Військовим інститутом телекомунікації та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» та Міністерством оборони України в особі начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» про проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення вищого військового навчального закладу, який набирає чинності з дня присвоєння первинного офіцерського звання.

Наказом начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» від 15.08.2005 № 162 ОСОБА_1 прийнято на військову службу (навчання) в добровільному порядку через ІНФОРМАЦІЯ_4 та призначено на посаду курсанта та присвоєно військове звання «рядовий». Згідно записів послужного списку особової справи військову присягу ОСОБА_1 прийняв 03.09.2005.

Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 24.06.2006 № 328 ОСОБА_1 закінчив Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» та зарахований у розпорядження Голови Державної прикордонної служби України, у зв`язку з чим враховуючи документи, які містяться в матеріалах особової справи, дані, які зазначені в архівній довідці №179/1/4957 від 02.09.2022, виданій Галузевим державним архівом Міністерства оборони України, не вказують на ті обставини, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі з 13.09.2001, тому, відмовило у зарахуванні періоду навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 13.09.2001 по 14.08.2005 у вислугу років, посилаючись на те, що в зазначений період часу ОСОБА_1 не перебував на посаді «курсант».

В листі ІНФОРМАЦІЯ_1 листом від 16.09.2022 №12/5866-22-Вих також зазначено, що згідно матеріалів особової справи у вислугу років військової служби ОСОБА_1 зарахований період навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» на посаді курсанта з 15.08.2005 по 24.06.2006 на підставі п. п. 3 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не зарахування періоду навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 13.09.2001 по 14.08.2005 у вислугу років, позивач звернувся до суду.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 (надалі Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно ч. 6 ст. 2 Закону №2232-ХІІ до видів військової служби відноситься військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів).

У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на час вступу позивача на навчання) військову підготовку студентів вищих навчальних закладів (денної форми навчання) за програмою офіцерів запасу проходять громадяни віком до 25 років, придатні до військової служби за станом здоров`я та морально-діловими якостями.

Військова підготовка студентів вищих навчальних закладів за програмою офіцерів запасу, крім вищих медичних навчальних закладів, проводиться на добровільних засадах, є одним з основних видів навчання і включається до визначеної державою складової освіти вищих навчальних закладів як самостійний розділ.

Програми військової підготовки студентів вищих навчальних закладів розробляються і затверджуються Міністерством оборони України разом із заінтересованими центральними органами виконавчої влади.

Частиною 2 ст. 11 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на час вступу позивача на навчання) визначено, що студентам, які пройшли повний курс військової підготовки за програмою офіцерів запасу, склали встановлені іспити і атестовані до офіцерського складу, після закінчення вищого навчального закладу присвоюється відповідне первинне військове звання офіцера запасу.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на час вступу позивача на навчання) на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які відповідають вимогам проходження військової служби: призовники віком від 17 до 21 року, в тому числі ті, яким 17 років виповнюється у рік зарахування на навчання, а також військовослужбовці та військовозобов`язані віком від 18 до 23 років, які не мають військових звань офіцерського складу і виявили бажання навчатися у вищих військових навчальних закладах або вищих навчальних закладах, які мають військові навчальні підрозділи, - на військову службу курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів або вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи.

Подібна за змістом норма міститься у Положенні про проходження військової служби (навчання) за контрактом у Збройних Силах України курсантами (слухачами) вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, яке затверджене Указом Президента України від 07.11.2001 №1053/2001, відповідно до якої на військову службу (навчання) на посади курсантів (слухачів) до вищих військових навчальних закладів, підрозділів приймаються громадяни України за власним бажанням, які закінчили загальноосвітні навчальні заклади, пройшли відповідну попередню підготовку, склали вступні іспити, а також придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, зокрема призовники віком від 17 до 21 року, в тому числі ті, яким 17 років виповнюється в рік зарахування на навчання.

Абзацом 4 ч. 2 ст. 25 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на час вступу позивача на навчання) передбачено, що громадяни, які прийняті на військову службу і навчаються у вищих військових навчальних закладах або вищих навчальних закладах, де є військові навчальні підрозділи, і не мають звань прапорщиків або мічманів та офіцерського складу, є курсантами, а ті, які мають такі звання, - слухачами.

Отже, з аналізу наведених вище правових норм законодавства, чинного на час вступу позивача на навчання до вищого військового навчального закладу, слідує, що статус курсанта отримували призовники віком від 17 до 21 року, в тому числі ті, яким 17 років виповнюється в рік зарахування на навчання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на час вступу на навчання до вищого військового навчального закладу відповідав цим вимогам, зокрема, був призовником, мав повних 17 років, не мав звань прапорщика або мічмана та офіцерського складу.

Частиною 1 ст. 24 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на час вступу позивача на навчання) визначено, що початком проходження військової служби вважається:

а) день прибуття до військового комісаріату для відправлення у військову частину - для призовників і офіцерів, призваних із запасу;

б) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового закладу, установи тощо) - для військовозобов`язаних і жінок, які вступають на військову службу за контрактом;

в) день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу для громадян, які добровільно вступають на військову службу;

г) день призначення на посаду - для громадян, які прийняті на військову службу до Служби безпеки України.

Судом встановлено, що з 13.09.2001 (наказ від 13.09.2001 №22 про зарахування на посаду курсанта) ОСОБА_1 навчався на денному відділенні Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут», та закінчив навчання у званні лейтенант 24 червня 2006 року (наказ від 24 червня 2006 року №117), що підтверджується архівною довідкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України №179/1/4957 від 02.09.2022.

Більш того, про отримання позивачем у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» вищої освіти свідчать диплом бакалавра серії МО №13621866, виданий 15.07.2005 та диплом спеціаліста серії НОМЕР_3 , виданий 24.06.2006.

Приписами ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.03.2001 №269 створено на базі Київського військового двічі орденів Червоного Прапора інституту управління і зв`язку та Військового інституту Національного технічного університету «Київський політехнічний інститут», які ліквідуються, Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» із збереженням існуючих у зазначених інститутах напрямів підготовки військових фахівців, а також створенням у складі Військового інституту спеціального факультету з підпорядкуванням Службі безпеки із забезпеченням його необхідними навчальними, житловими площами та військово-технічним майном.

Відповідно до Переліку вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.1997 №1410 (зі змінами), до переліку вищих військових навчальних закладів (далі - ВВНЗ) належить, зокрема, Київський військовий інститут управління і зв`язку (колишня назва ВВНЗ - військовий інститут телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» теперішня назва ВВНЗ - Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут.

Отже, Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут», в якому навчався позивач, є військовим навчальним закладом в розумінні Закону №2232-XII, тому строк його навчання має бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому військово-навчальному закладі є проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у статті 2 Закону №2232-XII.

В свою чергу, оскільки Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут» віднесено до переліку вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, це свідчить про наявність правових підстав для віднесення періоду навчання позивача з 13.09.2001 по 14.08.2005 до проходження військової служби, а відтак і зарахування його до вислуги років.

Разом з тим, суд не бере до уваги посилання ІНФОРМАЦІЯ_1 на наказ Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» від 12.07.2001 № 2122-с, оскільки він свідчить про зарахування позивача на навчання студентом 1 курсу, а наказ від 13.09.2001 року № 22, який вказаний в архівній довідці, про присвоєння посади курсанта після зарахування на навчання студентом. Отже, вказані накази мають різне юридичне значення, і свідчать про факти, які мали місце у різний проміжок часу.

Таким чином, наказ від 12.07.2001 року № 2122-с, як доказ не може бути взятий до уваги окремо та бути підставою для відмови у зарахуванні позивачу часу навчання у вищому військовому навчальному закладі.

Аналогічні висновки суду, щодо зарахування періоду навчання у вищому військовому закладі до проходження військової служби та до вислуги років підтримані Восьмим апеляційний адміністративним судом у постановах від 16.03.2021 у справі №140/11478/20 та від 21.12.2021 у справі №140/7586/21.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до правової позиції Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при зарахуванні до військової служби періоду навчання курсантів вищих військових навчальних закладів до стажу військової служби та вислуги років, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

У іншому випадку, держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україна 17.07.1997 прийняла Закон України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» за № 475/97-ВР.

Пунктом 1 цього Закону визначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Частиною 1 статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Так, у справі «Будченко проти України» у своїх зауваженнях заявник доводив, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини концепція майна не обмежувалась існуючим майном, але також могла охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав законні сподівання щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність (рішення у справі Ганс-Адам II проти Німеччини). Суд нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам. У цій справі заявник працював у гірничій промисловості приблизно тринадцять років. Чинне на час подій законодавство звільняло його від оплати за спожиту електроенергію та природний газ. Суд зазначає, що право заявника на таке звільнення було підтверджено національними органами влади та, зокрема, національними судами. Отже, заявник мав визнаний майновий інтерес за статтею 1 Першого протоколу. Суд також зазначав, що, тим не менш, у задоволенні вимог заявника щодо звільнення його від сплати було відмовлено, оскільки не існувало механізму реалізації відповідного законодавчого положення, а це становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд нагадав, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії). Питання тлумачення та застосовування національного законодавства є, перш за все, компетенцією національних органів влади. Проте Суд повинен перевірити, чи породжує спосіб тлумачення та застосування національного законодавства наслідки, що відповідають принципам Конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики Суду (рішення у справі Скордіно проти Італії (№ 1).

У справі «Кечко проти України» Суд зауважив, що скарга заявника до національних органів влади щодо періоду між 1 січня та 23 червня 1999 року базувалась на спеціальних та чинних на той період часу положеннях національного законодавства. Надбавка до заробітної плати повинна була бути виплаченою відповідно до єдиної об`єктивної умови - період часу, протягом якого заявник працював вчителем. Оскільки заявником була дотримана умова 10-річного стажу, то можна сказати, що він має якщо не право, то законні сподівання на отримання зазначених коштів.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» Суд, який є керівним у інтерпретації закону, відповідно до обставин справи з`ясував, що скарги мають бути розглянуті відповідно до 1 статті першого Протоколу, а саме: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Окремо посилаючись на виплати соціальної допомоги, стаття 1 першого Протоколу не обмежує держав-учасників щодо наявності або конкретної форми схеми соціального захисту, або вибору типу чи розміру пільг, що надаються за цими схемами. Однак, якщо у державі - учаснику існує законодавство, що передбачає виплати у вигляді пільг на соціальне забезпечення, незважаючи на те, чи виплачуються такі пільги за певних умов або у вигляді попередніх виплат, таке законодавство має розглядатись як таке, що формує майнове право, яке гарантується статтею 1 першого протоколу для осіб, які задовольняють його вимоги. Суд визначив, що заяву заявників із вимогою виплати доплати до пенсії, яку не оскаржує відповідач, необхідно розглядати у рамках 1 статті першого протоколу. Доплата до пенсії у даному випадку може розглядатись як майно у розумінні відповідного положення Протоколу. Питанням залишається той факт чи заяви заявників стосовно того, що вони мають право на відповідний розмір доплати складають право власності у розумінні даного положення, і якщо так, то чи порушує невиплата доплати право власності заявників.

Водночас, Суд нагадав, що за певних обставин законні очікування стосовно отримання власності можуть гарантуватись 1 статтею першого Протоколу. Хоча, у випадках, коли заява стосується права власності, особу, якій воно гарантовано, можна вважати як таку, яка має «законні очікування», якщо у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань, наприклад якщо існує прецедент національних судів, що підтверджує їх існування (рішення Копецьки проти Словаччини). Однак законні очікування не виникають у випадках, коли існує суперечливість стосовно інтерпретації та застосування національного законодавства і скарги заявників постійно відхиляються національними судами (рішення Анхойзер-Буш Інк проти Португалії). Суд також відзначив, що перша і найбільш важлива вимога 1 статті першого Протоколу полягає у тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним, і переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто справедливого співвідношення між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що в розумінні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції майнові права позивача перебувають у безпосередній залежності від обсягу зарахованого стажу, а тому позивачем при перебуванні на службі в ІНФОРМАЦІЯ_1 , мав сподівання на врахування в стаж військової служби та вислуги років період навчання у вищому навчальному закладі, що, в свою чергу, в подальшому може вплинути на рівень підтримання певного державного соціального забезпечення.

Водночас, суд враховує, що згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до ч.2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне, визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не зарахування ОСОБА_1 періоду навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 13 вересня 2001 року по 14 серпня 2005 року у вислугу років та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 зарахувати ОСОБА_1 період навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 13 вересня 2001 року по 14 серпня 2005 року у вислугу років та провести перерахунок вислуги років.

Згідно положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленим статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним дій ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язання вчинити дії підлягають задоволенню.

Судовий збір відповідно до ст. 139 КАС України слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст. 72, 73, 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

ухвалив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині відмови зарахувати навчання ОСОБА_1 з 13.09.2001 по 14.08.2005 у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» до стажу військової служби та у строк служби в Збройних Силах України

3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) період навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 13 вересня 2001 року по 14 серпня 2005 року до вислуги років військової служби та провести перерахунок вислуги років.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір в сумі 992,40 гривень (дев`ятсот дев`яносто дві гривні, 40 копійок).

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 21.11.2022.

Суддя Коморний О.І.