Справа № 640/29440/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2022 року м. Київ № 640/29440/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом

Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1, гараж № НОМЕР_1 , адреса для листування: БФ «Право на захист», 04071, місто Київ, вулиця Щекавицька, будинок 57 до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач), адреса: 01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі по тексту - третя особа), адреса: 02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4а, в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №274-21 від 06 серпня 2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що він, маючи цілком обгрунтовані побоювання стати жертвою конфлікту, а також систематичного порушення прав людини, залишив країну свого походження Узбекистан та у пошуках захисту прибув в Україну.

В 2020 році позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08 жовтня 2021 року позивач отримав повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №170 від 06 жовтня 2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України №274-21 від 06 серпня 2021 року.

Вважаючи рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийнято з порушенням матеріального та процесуального права, а також не відповідає фактичним обставинам, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що під час розгляду документів позивача було встановлено, що під час співбесід позивач надавав суперечливі пояснення, а також не підтвердив, що в країні свого походження він систематично зазнавав переслідувань, у зв`язку з чим за результатом розгляду матеріалів особової справи позивача, відповідач дійшов висновку, що серйозної та індивідуальної загрози його життю не має, а рівень загального насильства у країні походження позивача не досяг такого рівня, що будь-якій особі лише внаслідок самого факту перебування на території Узбекистану загрожувала б небезпека.

Також, представник відповідача стверджує, що відповідачем не виявлено у позивача умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв`язку з чим рішення від 06 серпня 2021 року №274-21 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням вищевикладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа письмових пояснень на позовну заяву не надала.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив.

09 жовтня 2020 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як на підставу для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивач вказав, що він був змушений покинути Узбекистан через страх переслідувань, оскільки в країні походження його звинувачують у вахабізмі.

20 жовтня 2020 року та 19 листопада 2020 року з позивачем посадовими особами відповідача було проведено співбесіди, які зафіксовані у відповідних протоколах.

За результатами розгляду матеріалів звернення позивача, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, у висновку зазначено, що про відсутність у заявника обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, відросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, про невстановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або на виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням Державної міграційної служби України № 274-21 від 06 серпня 2021 року вищезазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 170 від 06 жовтня 2021 року позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Незгода позивача з вказаним рішенням стала підставою для звернення до адміністративного суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон України від 08.07.2011 №3671-VI), в редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особою, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 статті 5 цього Закону України від 08.07.2011 №3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено статтею 7 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, судом встановлено, що відповідач відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з огляду на суперечливість його відповідей під час співбесід, а також з огляду на те, що ним не підтверджено, що у країні свого походження він може зазнати катувань, тортур, або переслідування.

Суд зазначає, що Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Зі змісту протоколів співбесід вбачається, що позивачем дійсно надавались суперечливі відповіді на питання.

Законом України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" від 18 березня 2004 року № 1629-ІV визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається" від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Так, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що останній зазначив, що не може повернутись до країни громадянської належності через політичні та релігійні переконання, але у країні громадянської належності не був членом будь-якої політичної, релігійної, громадської чи військової організацій.

Водночас, у заяві-анкеті та під час проведення співбесід позивач наголошував на релігійних мотивах неможливості повернення до країни громадянської належності. У заяві-анкеті та під час проведення співбесід позивач повідомив, що сповідує іслам сунітського напряму. З 1995 року заявник почав відвідувати мечеть «Джамі», імамом якої був Абдувалі Мірзаєв, де навчався правилам молитви та читання Корану і через це мав проблеми з органами влади.

При цьому, слід зазначити, що у заяві-анкеті від 09 жовтня 2020 року позивач розповів, що у 1996 році імама мечеті, яку він відвідував, викрали представники влади, а мечеть, яку він відвідував закрили і через це люди почали протестувати. У 1998 році у Ташкенті відбувся замах на вбивство Президента і через це всіх мусульман, які носили бороду та підтримували проповіді імама Мірзаєва почали затримувати правоохоронці.

Позивач розповів, що його затримали на 10 днів і тримали у відділку поліції. Згодом прийшли його родичі і почали просити поліцію, щоб його звільнили. Тоді дільничний повідомив, що відпустить його на волю у разі, якщо він збриє бороду. Для того, щоб звільнитись з місця позбавлення волі заявник під наглядом міліціонерів збрив свою бороду і був звільнений. Зі слів позивача, у 1999 році людей, які навчались із ним у мечеті (15 чоловік) заарештували, а сам заявник поїхав до росії. Перебуваючи в росії, о 2 годині ночі до нього прийшли міліціонери та співробітники СНБ, забрали на допит та помістили у підвал, де протримали 7 днів, де його били, лаяли і згодом відвезли до Ташкенту, у Верховний Суд. Осіб, яких було затримано через відвідування мечеті «Джамі» згодом засудили. За словами позивача, він мав родича в міліції, який повідомив йому, що він так само знаходиться у списку на затримання і попередив, що йому необхідно поїхати з міста Андижан.

Під час проведення співбесіди, 20 жовтня 2020 року щодо проблем, які заявник мав з правоохоронними органами, проживаючи в Узбекистані, він розповів, що перший конфлікт у нього виник у 1996 році через носіння бороди та через те, що він відносився до спільноти, яка відвідувала мечеть «Джамі» - 13 осіб, а другий - у 1999 році, коли його викликали на допит до СНБ і він давав свідчення у суді.

Слід звернути увагу, що про події 1999 року позивач допускав неточності у порівнянні з інформацією із заяви-анкета, а саме у співбесіді 20 жовтня 2020 року позивач розповів, що у 1999 році о 2 годині ночі, у той день, коли він повернувся з росії до Узбекистану, до нього додому приїхали представники міліції і забрали до відділку СНБ і саме під час цього затримання його змусили свідчити у суді, де він проходив як свідок по справі, пов`язаною з тероризмом. Саме через ці допити ним було прийнято рішення покинути країну громадянської належності Однак, у співбесіді 19 листопаді 2020 року позивач описує проблеми з правоохоронними органами інакше.

Так, позивач повідомив, що з 1988 року він займався комерцією - возив товари (сухофрукти, фрукти, простирадла, шкарпетки, трикотаж) з Узбекистану до росії.

У співбесіді позивач розповів, що навесні-влітку 1996 року в Узбекистані його заарештував дільничний через те, що він носив бороду, повідомивши, що бороду носять вахабіти. Зі слів позивач, його затримали на 7 днів і тримали у підвалі відділку міліції вимагаючи, щоб він добровільно збрив бороду. Мати, батько та брати заявника прийшли до відділку та просили, щоб його відпустили. Згодом, позивач під наглядом конвою збрив бороду і був звільнений. Після зазначеного заявник продовжив їздити до росії.

У 1998 році він повернувся з росії до Узбекистану і попрямував до квартири, де він з іншими особами вивчали Коран (квартира належала його другу на ім`я Нігматуллох), однак, його побачив сусід і повідомив, що всі ті, що були у цій квартирі були арештовані і йому кращі звідти піти. Після цього він пробув в Узбекистані 3-4 дні, купив потрібний йому товар і знову попрямував до росії.

Зі слів позивача, наступного разу він приїхав в Узбекистан у 1999-2000 роках. Вночі до нього додому прийшли представники міліції і сказали попрямувати з ними до СНБ, прихопивши з собою ваги. Між собою працівники міліції казали, що «он весовщик, он взвешивал взрывчатку». Позивач пояснив, що Нігматуллох дійсно брав у нього ваги на три дні і повідомив, що він купив сіль і хотів її розфасувати. Позивач зазначив, що у будівлі національної безпеки він пробув 10 днів у камері, де до нього застосовували побиття та казали, щоб він зізнався у всьому. Через 10 днів позивача відвезли до Верховного Суду міста Ташкент, де він в якості свідка підтвердив, що Нігматуллох брав у нього ваги, однак, для яких цілей він не знав. У той день було засуджено 15 осіб (друзів заявника), а його самого одразу після суду звільнили.

За твердженнями позивача, один з представників міліції, який його затримував був його родичем і саме він попередив шукача захисту, щоб він покинув міста Андижан, оскільки він перебуває у «чорному списку» (у цьому списку перебували всі особи, хто відвідував мечеть «Джамі»). Саме після зазначених подій позивач покинув країну громадянської належності і поїхав до росії.

Також, серед особистих погроз у співбесіді 19 листопада 2020 року позивач розповів про допит, на який його викликав працівник відділу по боротьбі з тероризмом у 2018 році. Заявник повідомив, що отримав телефонний дзвінок від невідомої людини, яка назначила йому зустріч поспілкуватись. Коли заявник прийшов на цю зустріч, невідома людина питала у нього де він живе, до якої мечеті ходить, як ставиться до діючої влади Узбекистану та які політичні партії підтримує. Після зазначеного діалогу позивача відпустили і попередили, що повторно можуть викликати поспілкуватись.

Суд наголошує, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження особистих переслідувань позивача, також відсутні докази, які б підтверджували його належність до спільноти, яка відвідувала мечеть «Джамі» та були послідовниками імама Абдувалі Мірзаєва .

Крім того, з протоколів співбесід вбачається, що позивач регулярно перетинав кордон Узбекистану та росії саме для здійснення комерційних операцій, що, відповідно, свідчить про те, що виїжджаючи з країни громадянської належності його мотивом був не порятунок свого життя, а здійснення комерційної діяльності.

Крім зазначеного, під час співбесід позивач також заявляв, що приїздив до Узбекистану з метою постановки своїх дітей, які народились на території росії, на облік. Він не мав жодних проблем з постановкою дітей на облік в державних органах та особистих проблем з органами влади (на допити його не викликали, свободу не обмежували).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 08 серпня 2018 року позивач отримав паспорт громадянина Узбекистану нового зразка, звернувшись до державних органів та без будь-яких перешкод перетнув кордон Узбекистану під час виїзду з країни у цей період.

Вказані обставини не свідчать про те, що заявник, покидаючи країну походження, позивач дійсно мав реальні побоювання зазнати переслідувань.

Також, варто звернути увагу, що згідно з даними ЦРУ США, заявник сповідує панівну в країні громадянської належності релігію (88%). При цьому, проживаючи як на території Узбекистану, так і на території інших країн, позивач не мав проблем з приводу сповідуваної ним релігії та не зазнав переслідувань з цього приводу.

Відповідно до Керівництва, звичайна належність до певної релігії не є достатньою для обґрунтування клопотання про надання міжнародного захисту, проте можуть існувати особливі умови, коли така належність може стати достатньою підставою. Враховуючи, що іслам є провідною та офіційною релігією в Узбекистані, наявність таких умов не встановлена в обставинах справи позивача.

Слід також наголосити, що позивач не надав жодних конкретних фактів щодо особистого переслідування в країні походження через релігійні погляди. Також, матеріалами справи не підтверджено належність позивача до будь-яких організацій, у тому числі релігійних, та ведення ним будь-якої діяльності, яка є наслідком його релігійних поглядів і яка стала причиною зацікавленості влади Узбекистану особою заявника.

Крім того, загальновідомим є й той факт, що з початком президентства Мірзійоєва, відповідно до актуальної ІКП та публікацій зі ЗМІ, спостерігаються позитивні тенденції до покращення в усіх сферах життя, у тому числі, в релігійній, що свідчить про демократизацію в країні, а також відбувається перегляд наявних кримінальних справ та амністування засуджених з метою недопущення фабрикування обвинувачень на релігійному підґрунті:

Отже, ДМС України правомірно прийнято рішення Ns 274-21 від 06.08.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача.

Тобто, позивачем не були вказані достатні підстави того, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в даному випадку відповідачем в повному обсязі були досліджені усі обставини, з яких позивач звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому оскаржуване рішення №274-21 від 06 серпня 2021 року є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 257, 262, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Узбекистану ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник