Справа № 640/27637/20
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2022 року м. Київ № 640/27637/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язати вчинити певні дії та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Міністерства розвитку громад та територій України (далі - відповідач, Мінрегіон), в якому просить:

визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 29.09.2020 № 479 К/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 »;

зобов`язати Міністерство розвитку громад та територій України поновити позивача на посаді, рівнозначній посаді заступника начальника самостійного відділу;

стягнути з Міністерства розвитку громад та територій України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 07 жовтня 2020 року.

В обґрунтування позову позивач звертає увагу, що йому не було запропоновано жодної вакантної посади в апараті Міністерства розвитку громад та територій України. Отже звільнення позивача є незаконним та таким, що грубо порушує норми права, оскільки таке звільнення не ґрунтується на підставі норм діючого законодавства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.11.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивача звільнено зі служби згідно норм чинного законодавства. Зокрема відповідачем зазначено, що в структурі апарату Міністерства відбулося скорочення посад державної служби, у тому числі посади - заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Мінрегіону, на яку поновлено позивача. Водночас, відповідач стверджує, що під час скорочення посад внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком. На підставі викладеного, відповідач вважає, що при видачі оскаржуваного наказу діяв на підставі та у межах повноважень, передбачених чинним законодавством.

Ухвалою суду від 25.01.2021 поновлено ОСОБА_1 строк на подання відповіді на відзив на позовну заяву.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що не погоджується з доводами відповідача, які на його думку підтверджують формальність виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду по справі №640/11489/19 та вказав на те, що наказ про його звільнення прийнято у протиправний спосіб.

Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в яких, зокрема, вказав на те, що ним виконано судове рішення у справі №640/11489/19 в повному обсязі та у відповідності до вимог ст.19 Конституції України, просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 13.02.2017 по 25.07.2018 обіймав посаду заступника начальника відділу управління державною власністю, а з 25.07.2018 - заступника начальника відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Наказом Мінрегіону від 27.05.2019 №212 К/ОС ОСОБА_1 звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі зміною істотних умов державної служби, а саме на підставі скорочення та попередження про подальше вивільнення.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020 у справі № 640/11489/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з посади, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.02.2020 та ухвалено нове судове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково:

визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.05.2019 №212 К/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України;

стягнуто з Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.05.2019 по 11.06.2020 в розмірі 238 898,52 грн.;

в іншій частині позову відмовлено.

Наказом Мінрегіону від 23.07.2020 № 257 К/ОС «Про виконання рішення суду» ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Пунктом 3 цього Наказу ОСОБА_1 попереджено про скорочення посади, на якій його поновлено, відповідно до наказів Мінрегіону від 04.02.2019 №12, від 28.02.2019 №63 К/ОС та наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із зміною структури Міністерства розвитку громад та територій України на 2020 рік (наказ Мінрегіону від 29.04.2020 №106) та введення в дію штатного розпису (наказ Мінрегіону від 18.05.2020 № 137 К/ОС) через 30 календарних днів з дня ознайомлення з наказом.

Пунктом 4 Наказу визначено направити ОСОБА_1 для виконання службових обов`язків у підпорядкування начальника Відділу управління державною власністю Міністерства розвитку громад та територій України.

Наказом Мінрегіону від 29.09.2020 № 479 К/ОС звільнено ОСОБА_1 , заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, 06 жовтня 2020 року із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Зазначений наказ, а також своє звільнення позивач вважає незаконними, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначено Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» ( далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Спір між сторонами виник з приводу правомірності/протиправності звільнення позивача з державної служби з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Як вбачається з матеріалів справи, з 25.07.2018 ОСОБА_1 обіймав посаду заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Судом встановлено, що наказом Мінрегіону від 29.04.2020 № 106 затверджено та введено в дію з 30 квітня 2020 року структуру апарату Міністерства розвитку громад та територій України.

Згідно затвердженої структури апарату Мінрегіону Відділ управління державною власністю (пункту 21 структури) виокремлено у самостійний структурний підрозділ Мінрегіону.

Відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Положення про Міністерство розвитку громад та територій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 квітня 2014 року № 197 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року №850) та наказу Мінрегіону від 29.04.2020 № 106, відповідачем видано наказ від 18.05.2020 № 137К/ОС, яким введено в дію штатний розпис Міністерства розвитку громад та територій України на 2020 рік.

Згідно даного штатного розпису у Відділі управління державною власністю встановлено 2 штатні посади: начальник відділу; головний спеціаліст.

Таким чином, відбулося скорочення посади державної служби - заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Мінрегіону, внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 № 440-IX, який набрав чинності 13.02.2020, доповнено частину третю статті 87 новим абзацом першим, згідно якого суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною шостої статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини 2 статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Частиною такого змісту статтю 49-2 КЗпП України доповнено Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 № 378-IX, який набрав чинності 02.02.2020.

Отже, у відповідності до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», частини шостої статті 49-2 КЗпП України, в редакціях, чинних на час попередження позивача про вивільнення та подальшого звільнення, працівника, який має статус державного службовця, керівник державної служби (суб`єкт призначення) при зміні в організації виробництва і праці, в тому числі реорганізації, попереджає письмово про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів. При звільненні не застосовується так звані «захищені статті» КЗпП України щодо звільнення працівника лише у випадках неможливості переведення, за його згодою, на іншу роботу та переважності права залишення на роботі. Не потрібно також отримання згоди від профспілок.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що при звільненні державного службовця у зв`язку зі скороченням його посади відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Разом з тим, відповідач не навів обґрунтованих підстав, з огляду на які позивач не заслуговував на пропозицію йому посади у виокремленому підрозділі Мінрегіону, а саме у Відділі управління державною власністю.

Крім того, відповідач не повідомив позивача про наявність вимог, яким не відповідав би позивач та/або не надав інших пояснень щодо того, чому позивачу не було запропоновано будь-які наявні посади у Мінрегіоні.

Враховуючи спрямованість Законів від 19.09.2019 № 117-IX та від 14.01.2020 № 440-IX, якими вносилися зміни до ст.ст. 83, 87, 87-1 Закону «Про державну службу» (у зв`язку з перезавантаженням влади, адміністративною реформою), та тим, що дія їх носила тимчасовий характер, у даній справі судом не встановлено, що звільненню позивача з посади передувала будь-яка індивідуальна оцінка його поведінки, роботи на посаді державного службовця.

Як встановлено з матеріалів справи, на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020 у справі № 640/11489/19 відповідачем видано наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави Мінрегіону, визначено робоче місце та надано у користування комп`ютер.

Однак, як зазначив позивач, що не заперечується відповідачем, з дня поновлення на посаді йому не надано жодного завдання ні в межах основних завдань і функцій Відділу управління державною власністю, ні жодних інших. Також не було утворено обліковий запис у системі електронного документообігу, що унеможливлювало як отримання завдань (резолюцій) від керівництва, так і створення внутрішніх та/або вихідних документів.

Тобто, виконуючи рішення суду відповідач обмежився лише видачею наказу, без запропонування іншої посади, чим порушив право позивача на працю, передбачене Основним Законом.

Формальність виконання рішення суду додатково підтверджується пунктом 3 Наказу, яким одночасно з поновленням позивача визначено намір скоротити з посади, на якій поновлено, без пропозицій інших посад у центральному апараті Мінрегіону. В той же час, законодавством не передбачено обмежень у виконанні службових обов`язків співробітниками, яких роботодавець планує скоротити.

Також відповідач не спростував тієї обставини, що зміни, які відбулися у Міністерстві жодним чином не вплинули на штатну чисельність державних службовців.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, на запит позивача від 18.10.2022 щодо надання інформації про вакантні посади державної служби категорії «Б» і «В» в апараті Мінрегіону, останнім повідомлено, що станом на час поновлення позивача на посаді (23.07.2020) в центральному апараті Мінрегіону налічувалось 12 вакантних посад державної служби, а у день звільнення - 18.

Проте відповідачем не надано доказів того, що позивачу було запропоновано одну із вакантних посад. При цьому, поновляючи на посаді позивача, Шостий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 11.06.2020 наголошував на тому, що відповідачем не запропоновано усіх наявних посад в Міністерстві.

Суд вважає, що відсутність обов`язку у державного органу пропонувати працівнику, посада якого підлягає скороченню, іншу роботу не є абсолютною. Рішення про звільнення працівника не може бути свавільним, дискримінаційним та непропорційним.

Відповідно до статті 38 Конституції України, громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою та шостою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну службу» державна служба здійснюється з дотриманням, у тому числі, таких принципів: верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави; забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження; прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України; стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

За приписами статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 № 475/97-ВР, який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у справі «Полях та інші проти України» від 17.02.2020 (набуло статусу остаточного 24.02.2020) визнав, що звільнення заявників становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя та наголосив, що таке втручання відбулось без жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки.

З урахуванням викладеного, у суду наявні всі підстави для висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності під час процедури звільнення позивача у вигляді непропонування іншої рівноцінної (рівнозначної) посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі, порушено право позивача щодо переважного залишення на роботі, тоді як встановлені обставини в ході розгляду справи свідчать про їх наявність.

Доказів зворотного відповідачем не надано, а судом не встановлено.

За таких обставин позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу від 29.09.2020 № 479 К/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 » є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 05 квітня 2005 року «Афанасьєв проти України» вказав, що спосіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - повинен бути «ефективним» як у законі так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

З урахуванням встановлених обставин, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців суд вважає за необхідне поновити позивача на посаді в Міністерстві розвитку громад та територій України, яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною посаді, яку він обіймав станом 06.10.2020 року.

У відповідності до частини другої статті 235 КЗпП України при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виходячи з наведених норм та встановлених обставин, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.10.2020 по день ухвалення судового рішення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно пункту 5 Порядку вбачається, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки Міністерства розвитку громад та територій України від 22.10.2020 №7/7.4/17427-20 середньоденна заробітна плата складає 1032,75 грн.

Кількість днів вимушеного прогулу станом на дату винесення рішення з 07.10.2020 по 21.11.2022 становить 531 робочих днів.

Враховуючи вищевикладене, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 548 390,25 грн.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності винесення оскаржуваного наказу.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 29.09.2020 № 479 К/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 з 07.10.2020 року на посаді в Міністерстві розвитку громад та територій України, яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною посаді, яку позивач обіймав станом 06.10.2020 року.

Стягнути з Міністерства розвитку громад та територій України на користь ОСОБА_1 заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 548 390,25 грн.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 .

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Міністерства розвитку громад та територій України на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.П. Шулежко