Справа № 200/18618/21
Суддя: Троянова О.В.
Дата ухвалення: 2022-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2022 року Справа№200/18618/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Троянової О.В. за участю секретаря Марченка Д.Ю., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення у сумі 90 355,45 грн

за участю сторін:

від позивача не з`явився

від відповідача - Профатіло О.П. (згідно витягу)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Донецької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22.07.2021 року у справі 200/4263/21, допущеного до негайного виконання у частині поновлення на посаді прокурора Великоновосілківського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області за період з 23.07.2021 по 06.12.2021 року у сумі 90 355 гривень 45 копійок.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 02 березня 2022 року.

Судове засідання, призначене на 02 березня 2022 року не відбулось в зв`язку з наступним.

Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24 лютого2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", згідно якого, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 15 серпня 2022 року 2500-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року 389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Рішенням Ради суддів України від 24 лютого 2022 року N 9, з урахуванням положень статті 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю рекомендовано зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Згідно п. 4 Рекомендацій Ради суддів України, опублікованих 02.03.2022 року, щодо роботи судів в умовах воєнного стану, судам України рекомендовано усіх доступних працівників, по можливості, перевести на дистанційну роботу.

Місцезнаходження Донецького окружного адміністративного суду визначено м. Слов`янськ Донецької області.

У зв`язку з активізацією проведення бойових дій на території Донецької області та прилеглих областей, виникнення загрози безпеці, здоров`ю та життю людей, головою Донецького окружного адміністративного суду 26 лютого 2022 року прийнято наказ 14/І-г «Про запровадження особливого режиму роботи Донецького окружного адміністративного суду у вигляді дистанційної роботи». Наказом запроваджено особливий режим роботи з 26 лютого 2022 року до закінчення воєнного стану, і до дня відновлення роботи суду у звичайному режимі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року призначено підготовче засідання на 25 жовтня 2022 року.

25 жовтня 2022 року відкладено підготовче засідання на 15 листопада 2022 року.

15 листопада 2022 року на адресу суду надійшла заява позивача про розгляд справи без його участі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Щодо позиції позивача та відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 15.03.2021 року 498-к його було звільнено з посади прокурора Великоновосілківського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури з 17.03.2021 року. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22.07.2021 року у справі 200/4263/21, залишеним в силі постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року, визнано незаконним та скасовано зазначений наказ, зобов`язано відповідача поновити на посаді з 18.03.2021 року, та стягнуто з Донецької обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.03.2021 по 22.07.2021 року в розмірі 81795,46 грн. Рішення суду в частині поновлення на посаді з 18.03.2021 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущеного до негайного виконання, проте рішення суду в частині поновлення на роботі виконане відповідачем лише 07.12.2021 року. Так, наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 07.12.2021 року 2853-к скасовано наказ про звільнення та поновлено позивача на посаді. Зазначив, що у зв`язку з тим, що рішення суду не виконувалось понад чотири місяці, позивачем не отримано заробітну плату за період з 23.07.2021 по 06.12.2021 року. Вважає, що стягненню на його користь підлягає середній заробіток за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22.07.2021 року у справі 200/4263/21, допущеного до негайного виконання у частині поновлення на посаді прокурора Великоновосілківського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області за період з 23.07.2021 по 06.12.2021 року у сумі 90 355 гривень 45 копійок, просив задовольнити позов.

Відповідачем через канцелярію суду у встановлені судом строки, надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти позовних вимог, вважає вимоги, викладені у позовній заяві, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що 29.11.2021 року позивач звернувся із заявою від 26.11.2021 року щодо виконання рішення суду про поновлення на посаді до обласної прокуратури, надавши копії рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22.07.2021 року та постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2021 року у справі 200/4263/21. Крім того, позивач звернувся до обласної прокуратури 06.12.2021 року із заявою від 03.12.2021 року з метою доповнення попередньої та надав копію виконавчого листа від 22.07.2021 року. Таким чином, після отримання судових рішень та виконавчого листа у справі 200/4263/21 наказом керівника Донецької обласної прокуратури 2853-к від 07.12.2021 року позивача поновлено на посаді прокурора Великоновосілківського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області. Вважає, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22.07.2021 року у справі 200/4263/21 виконане у строк, коли це стало можливим, отже, порушень ст. 236 КЗпП України не вбачається, а тому відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконання судового рішення про поновлення на роботі.

Крім того, позивачем подано на адресу суду відповідь на відзив, зміст якої аналогічний викладеному у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав викладені у відзиві на позовну заяву обставини та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, розглянувши матеріали справи заслухавши представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України (паспорт серії НОМЕР_1 ), РНОКПП НОМЕР_2 , є особою, що претендує на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді.

Відповідач - Донецька обласна прокуратура () є суб`єктом владних повноважень в розумінні ст. 46 КАС України.

Наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 15 березня 2021 року 498-к звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора Великоновосілківського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 17 березня 2021 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року у справі 200/4263/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до третьої кадрової комісії обласних прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих); Офісу генерального прокурора, Донецької обласної прокуратури про визнання рішення та наказу протиправними їх скасуванню та зобов`язання поновити на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення 2 від 10.12.2020 року третьої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) про неуспішне проходження атестації прокурором Великоновосілківського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області ОСОБА_1 ; визнано протиправним та скасовано наказ керівника Донецької обласної прокуратури Білоусова Є.О. 498-к від 15.03.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Великоновосілківського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області та з органів прокуратури; ОСОБА_2 на посаді прокурора Великоновосілківського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області з 18.03.2021 року; стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 18.03.2021 по 22.07.2021 року в розмірі 81 795, 46 грн. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Великоновосілківського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області та стягнення з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 18 546 (вісімнадцять тисяч п`ятсот сорок шість) гривень 65 (шістдесят п`ять) копійки підлягав негайному виконанню.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі 200/4263/21 апеляційні скарги Донецької обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року залишено без змін.

Наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 07.12.2021 року 2853-к скасовано наказ керівника Донецької обласної прокуратури 498-к від 15.03.2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Великоновосілківського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області; поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Великоновосілківського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області з 18 березня 2021 року. Підставою зазначено заяву ОСОБА_1 , рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року у справі 200/4263/21, постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі 200/4263/21, виконавчий лист.

Відповідно до довідки-розрахунку середнього заробітку станом на 17.03.2021 року, виданої Донецькою обласною прокуратурою 30.04.2021 року за 21-85-688, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 951 грн. 11 коп.

Отже, спірною обставиною у даній справі є наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22.07.2021 року у справі 200/4263/21 за період з 23.07.2021 по 06.12.2021 року у сумі 90 355 гривень 45 копійок.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд бере до уваги наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За змістом статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Обчислення середнього заробітку здійснюється згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі по тексту - Порядок 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно ст.15 Закону України, від 29.06.2004, 1906-IV "Про міжнародні договори України", чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з принципом сумлінного дотримання міжнародних договорів Україна виступає за те, щоб й інші сторони міжнародних договорів України неухильно виконували свої зобов`язання за цими договорами.

Згідно ст.14 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, вчинену у частині політичних положень (преамбула, стаття 1, розділи I, II, VII) від 21 березня 2014 року в м. Брюсселі та у частині торговельно-економічних і галузевих положень (розділи III, IV, V, VI) 27 червня 2014 року в м. Брюсселі, ратифікованої Законом України, від 16.09.2014, 1678-VII "Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони", в рамках співробітництва у сфері юстиції, свободи та безпеки Сторони надають особливого значення утвердженню верховенства права та укріпленню інституцій усіх рівнів у сфері управління загалом та правоохоронних і судових органів зокрема. Співробітництво буде спрямоване, зокрема, на зміцнення судової влади, підвищення її ефективності, гарантування її незалежності та неупередженості та боротьбу з корупцією. Співробітництво у сфері юстиції, свободи та безпеки буде відбуватися на основі принципу поваги до прав людини та основоположних свобод.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «ImmobiliareSaffi» проти Італії", заява 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною права на суд (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).

Ефективний захист сторони у праві, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (Hornsby v.(Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).

Хоча, за деяких обставин виконання рішення може бути відкладено, відкладання рі-шення не повинно порушувати право сторони на виконання рішення (Burdov v.Russia (Бурдов проти Росії), §§ 35-37).

У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; SabinPopescu v. Romania (Sabin проти Франції),§§68-76, рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (ImmobiliareSaffi v. Italy (ІммобільяреСаффі проти Італії) [ВП], § 74).

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (FormerKingofGreeceandOthers v. Greece) [ВП], заява 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Згідно з практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції майном визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі Стретч проти Сполученого Королівства (пункт 32)), а також право на певні суми соціальних виплат , у тому числі , у разі їх невиплаті є втручанням у право на мирне володіння майном (п.34. рішення ЄСПЛ по справі Суханов та Ільченко проти України (заяви 68385/10 та 71378/10), рішення набуло статусу остаточного від 26 вересня 2014 року.

Поняття майно в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися майновими правами і, відповідно,майном у розумінні цього положення. Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див.пункти 22, 23 Справа Сук проти України (Заява 10972/05) від 10 березня 2011 року).

Законне сподівання на отримання активу також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має законне сподівання, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі Копецький проти Словаччини (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі Копецький проти Словаччини (Кореску v. Slovakia), п. 50;BuschInc. проти Португалії (Anheuser-BuschInc. v. Portugal) [ВП], заява 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) ( 1) [ВП], 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovaandPinc v. TheCzechRepublic), заява 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatismutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovaandPinc v. TheCzechRepublic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява 29979/04, п.71).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Зміст зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції ( 995_004 ) залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (див. згадане вище рішення у справі Кудли, пп. 157-158; та рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2) (Wasserman v. Russia) (no.2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).

У справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів: тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції (див.п. 63-65 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04), яке набуло статусу остаточного від 15 січня 2010 року).

Верховний Суд неодноразово досліджував питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, за результатами чого сформовано сталу правову позицію щодо тлумачення змісту та застосування статті 236 Кодексу законів про працю України у спорах про стягнення оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.

Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку у постанові від 13.03.2019 року у справі 711/8446/16-ц, згідно якого затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 Кодексу законів про працю України необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.

Суд також зазначає, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі 243/2748/16-ц, від 27.06.2019 року у справі 821/1678/16, від 25.09.2019 року у справі 813/4668/16, від 02.10.2019 року в справі 823/1507/18, від 29.01.2020 року у справі 820/2894/16, від 05.03.2020 року у справі 280/360/19, від 24.12.2020 року в справі 807/2434/15, від 19.04.2021 року в справі 826/11861/17, від 30.06.2021 року у справі 640/7825/19, від 01.09.2021 року у справі 540/677/20.

Суд звертає увагу, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України). Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно з статтею 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Суд звертає увагу, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення пропоновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцемнаказупро поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі 140/3020/19.

Судом встановлено, що судове рішення про поновлення позивача на роботі, яке в цій частині підлягало негайному виконанню, ухвалене Донецьким окружним адміністративним судом 22.07.2021 року, проте наказ про поновлення останнього на роботі було видано відповідачем лише 07.12.2021 року.

Отже, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченого середнього заробітку за період затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 23.07.2021 по 06.12.2021 року.

Суд критично ставиться до посилань відповідача на те, що поновлення позивача на роботі відбулось після звернення позивача із виконавчим листом 06.12.2021 року, враховуючи наступне.

При винесенні судового рішення проти суб`єкта владних повноважень і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання засобів юридичного захисту, які дозволяють запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення: тягар виконання такого рішення покладається головним чином на орган влади, якому слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конституції та законів України, а також Конвенції, як міжнародного договору обов`язкового для виконання та такого, що є частиною національного законодавства .

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення пропоновленняна роботі необхідно вважативидання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року в справі 760/9521/15-ц.

Таким чином, з огляду на встановлені державні гарантії обов`язковості виконання судових рішень, апеляційний суд зазначає, що державний орган, який був учасником адміністративного процесу по справи 200/4263/21 відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.371 КАС України мав негайно вчинити дії та прийняти відповідне рішення щодо поновлення позивача на посаді не очікуючи будь-яких додаткових дій від позивача, затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Проте, як вже зазначалося вище, відповідачем видано наказ про поновлення позивача на посаді лише після прийняття постанови апеляційним судом.

Окрім того, суд зазначає, що вказані норми Кодексу законів про працю України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриттявиконавчогопровадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Судом встановлено на підставі довідки-розрахунку середнього заробітку станом на 17.03.2021 року, виданої Донецькою обласною прокуратурою 30.04.2021 року за 21-85-688, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 951 грн. 11 коп.

Період затримки виконання судового рішення становить 95 робочих днів (з 23.07.2021 по 06.12.2021 року).

Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за вказаний період, який необхідно стягнути з Донецької обласної прокуратури складає 90 355,45 грн (95 днів х 951,11 грн).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вищевикладеного та керуючись статями Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення у сумі 90 355,45 грн. - задовольнити.

Стягнути з Донецької обласної прокуратури (, адреса: 87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Університетська, 6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22.07.2021 року у справі 200/4263/21, допущеного до негайного виконання у частині поновлення на посаді прокурора Великоновосілківського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області за період з 23.07.2021 по 06.12.2021 року у сумі 90 355 (дев`яносто тисяч триста п`ятдесят п`ять) гривень 45 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Донецької обласної прокуратури (, адреса: 87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Університетська, 6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок

Рішення прийнято у нарадчій кімнаті та проголошена вступна та резолютивна частини у судовому засіданні 15 листопада 2022 року в присутності представника відповідача. Повний текст рішення складено та підписано 15 листопада 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Суддя О.В. Троянова