Справа № 300/3500/22
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2022 р. справа № 300/3500/22

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Матуляка Я.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Служби судової охорони у Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до територіального управління Служби судової охорони у Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що територіальним управлінням Служби судової охорони у Івано-Франківській області протиправно не відшкодовано витрати на медичний огляд при звільненні позивача. В той же час, чинне законодавство відносить такі витрати за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на фінансування Служби судової охорони. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та просить стягнути зазначені кошти на її користь.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.09.2022 дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліку шляхом подання до суду документа про сплату судового збору.

12.09.2022 позивачем зазначений в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недолік усунутий.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.09.2022 відкрито провадження за вказаним позовом, а справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

05.10.2022 відповідачем подано (надіслано) до Івано-Франківського окружного адміністративного суду в електронній формі засобами Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (підсистема "Електронний суд") з використанням електронного цифрового підпису відзив на позовну заяву (а.с.48-50). Відповідач вказує, що позивач звернулась з рапортом про видачу направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи з власної ініціативи. Окрім того, позивач не інформувала відповідача про необхідність проведення додаткових медичних обстежень, а також про здійснення нею оплати наданих послуг. Вважає, що прав позивача не порушував та просив суд відмовити в задоволенні позову.

Позивач скористалась своїм правом на подання відповіді на відзив, яка надійшла на адресу суду 12.10.2022. Позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Відповідач своїм правом на подання заперечення не скористався.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у позовній заяві, встановив таке.

ОСОБА_1 з 15.11.2019 проходила службу в територіальному управлінні Служби судової охорони у Івано-Франківській області на посаді начальника служби документального забезпечення, що підтверджується копією витягу з наказу від 15.11.2019 за №29 о/с (а.с.6).

05.07.2022 у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, ОСОБА_1 звернулась до начальника територіального управління Служби судової охорони в Івано-Франківській області з рапортом, в якому просила видати направлення для проходження військово-лікарської комісії з метою подальшого звільнення зі служби (а.с.56).

На вказаний рапорт відповідачем видано направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи за №14 від 06.07.2022 (а.с.7).

05.08.2022 медична (військово-лікарська) комісія ДУ "ТМО МВС України по Івано-Франківській області" здійснила медичний огляд ОСОБА_1 , за наслідками якого складено свідоцтво про хворобу за №123, яким встановлено "захворювання, так, пов`язане з проходженням служби в поліції" (а.с.24-26).

Як наслідок, наказом від 05.08.2022 за №322 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в службі судової охорони за пп.2 п.2 Розділу ХІІ (через хворобу) (а.с.27).

Однак, як зазначає позивач, при звільненні відповідачем не проведено з нею повний розрахунок, а саме 4427,00 грн., витрат понесених при проходженні медичного огляду. На думку позивача, вказані кошти повинні бути їй відшкодовані відповідачем, оскільки чинне законодавство відносить такі витрати за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на фінансування Служби судової охорони.

Позивач, вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Статтею 160 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що підтримання громадського порядку в суді, припинення проявів неповаги до суду, а також охорону приміщень суду, органів та установ системи правосуддя, виконання функцій щодо державного забезпечення особистої безпеки суддів та членів їхніх сімей, працівників суду, забезпечення у суді безпеки учасників судового процесу здійснює Служба судової охорони.

Відповідно до частин 1-2 статті 161 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах. Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна Державній судовій адміністрації України.

Фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина 7 статті 161 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до частини 3 ст.165 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" співробітникам Служби судової охорони гарантується інший соціальний захист в обсягах та порядку, передбачених Законом України "Про Національну поліцію" для поліцейських, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на фінансування Служби судової охорони.

Аналогічні гарантії соціального захисту закріплені в ст.20 розділу І Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони, яке затверджене рішенням Вищої ради правосуддя від 04.04.2019 за № 1052/0/15-19: соціальний і правовий захист співробітників та членів їхніх сімей забезпечується відповідно до законодавства. Грошове забезпечення співробітників здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Співробітникам гарантується соціальний захист в обсягах та порядку, передбачених Законом України "Про Національну поліцію" для поліцейських, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на фінансування Служби.

Як наслідок, суд зазначає, що наявність правового статусу співробітника Служби судової охорони гарантує такому соціальний захист в обсягах та порядку, передбачених Законом України "Про Національну поліцію" для поліцейських, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на фінансування Служби судової охорони.

Відповідно до ст. 95 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейським гарантується безоплатне медичне забезпечення в закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України. У разі відсутності за місцем проходження служби, місцем проживання або тимчасового перебування поліцейських закладу охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, необхідного для надання медичної допомоги, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я. У разі відсутності спеціального медичного обладнання, медичних фахівців або спеціалізованих відділень у закладах охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України, а також в інших державних та комунальних закладах охорони здоров`я, медичних показань, визначених закладом охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ України, бюджетних асигнувань поліцейський може бути направлений за висновком відповідного закладу охорони здоров`я на обстеження або лікування до приватного закладу охорони здоров`я або іноземного медичного закладу.

На виконання вищезазначених норм, відповідачем укладено договори про надання медичних послуг з ДУ "ТМО МВС України по Івано-Франківській області" за №5/9-22 від 10.02.2022, за №6/10 від 15.02.2022 та договір про надання медичної допомоги та відшкодування витрат з 1121 поліклінікою за №1/11-22 від 15.02.2022 (а.с.53-55,57-66).

За змістом вказаних договорів, медичними закладами надаються послуги на замовлення відповідача та при наявності належним чином оформленого направлення, а оплата чи відшкодування наданих послуг здійснюється на підставі Акту наданих послуг від медичного закладу.

Як зазначалось судом вище, 05.07.2022 у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, ОСОБА_1 звернулась до начальника територіального управління Служби судової охорони в Івано-Франківській області з рапортом, в якому просила видати направлення для проходження військово-лікарської комісії з метою подальшого звільнення зі служби (а.с.56).

На вказаний рапорт відповідачем видано направлення на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи за №14 від 06.07.2022 (а.с.7).

Тобто, відповідачем на виконання укладених договорів із закладами охорони здоров`я, видано відповідне направлення на ім`я позивача.

05.08.2022 медична (військово-лікарська) комісія ДУ "ТМО МВС України по Івано-Франківській області" здійснила медичний огляд ОСОБА_1 , за наслідками якого складено свідоцтво про хворобу за №123, яким встановлено "захворювання, так, пов`язане з проходженням служби в поліції" (а.с.24-26).

Під час проведення медичного огляду ОСОБА_1 , лікарем видано направлення на стимуляційне ЕНМГ верхніх та нижніх кінцівок та МРТ головного мозку, які позивач проходила в закладах охорони здоров`я приватної форми власності (а.с.20-23).

Однак, всупереч обов`язку закріпленому в укладених договорах про надання медичних послуг за №5/9-22 від 10.02.2022, за №6/10 від 15.02.2022, ДУ "ТМО МВС України по Івано-Франківській області" за наслідками проведеного медичного огляду ОСОБА_1 не складено та не направлено Акт наданих послуг для проведення розрахунків на адресу відповідача. В той же час, витрати пов`язані з проходженням такого медичного огляду ДУ "ТМО МВС України по Івано-Франківській області" поклало на ОСОБА_1 , яка в свою чергу оплатила надані послуги (а.с.10-19).

Відтак, суд зазначає, що порушення прав позивача на гарантоване державою безоплатне медичне обслуговування відбулось в силу недотримання ДУ "ТМО МВС України по Івано-Франківській області" умов укладених договорів з територіальним управлінням Служби судової охорони у Івано-Франківській області.

За таких обставин, суд констатує, що відповідачем - як суб`єктом владних повноважень, не допущено порушення прав позивача, в тому числі й протиправної бездіяльності.

Надаючи правову оцінку будь-якому рішенню (дії чи бедіяльності) суб`єкта владних повноважень, у першу чергу встановленню підлягає факт наявності чи відсутності порушених "прав", "свобод" чи "інтересів" осіб, які звернулися до суду за їх захистом.

За змістом частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Особа звертається до суду з метою захистити у судовому порядку своє порушене право або інтерес, які охороняються законом, при цьому вона повинна використовувати адекватний засіб захисту своїх прав, тобто такий засіб, який призведе до відновлення (захисту) порушеного права або інтересу.

За змістом статті 55 Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

За приписами статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За правилами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом пункту 9 частини 5 статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням, прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішення (дії чи бездіяльності) суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням (дією чи бездіяльністю) суб`єкта владних повноважень, тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів з боку відповідача.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

В постанові Верховного Суду України від 24.02.2015 у справі №21-34а15 зазначено, що за змістом статті 6 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

У рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 року).

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. у

При цьому, порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Правова позиція щодо обов`язкової умови надання правового захисту судом, як то наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, висловлена Верховним Судом України у постановах від 15.12.2015 у справі №21-5361а15 та від 01.12.2015 у справі №21-3222а15.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом. Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.10.2015 № 2138а15.

В ході судового розгляду встановлено, що порушення прав позивача на гарантоване державою безоплатне медичне обслуговування відбулось в силу недотримання ДУ "ТМО МВС України по Івано-Франківській області" умов укладених договорів з територіальним управлінням Служби судової охорони у Івано-Франківській області.

Як наслідок, суд констатує, що між позивачем та територіальним управлінням Служби судової охорони у Івано-Франківській області жодних спірних правовідносин не виникло, оскільки відповідачем не прийнято рішень та не вчинено дій чи допущено бездіяльності, які призвели б до порушення прав позивача та потребували б судового захисту.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до територіального управління Служби судової охорони у Івано-Франківській області (, вул. Національної Гвардії, 14-А, м. Івано-Франківськ, 76014) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Матуляк Я.П.