Справа № 620/5754/22
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2022-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2022 року м. Чернігів Справа № 620/5754/22

Чернігівський окружний адміністративний суд:

під головуванням судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Кремчаніної В.І.,

представника позивача Зарічної Л.А.,

представника відповідача Дарди О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі також ГУНП в Чернігівській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 19.07.2022 № 375 о/с в частині та поновлення ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліцейської діяльності №1 Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, з 20.07.2022.

Позивач мотивує позов тим, що оскаржуваний наказ в частині, що стосується його прав, прийнято відповідачем з порушенням чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини. Зокрема, позивача переведено на службу в іншу місцевість, без його згоди.

07.09.2022 ухвалою суду розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.

Відповідач у відзиві позов не визнає, просить відмовити у задоволенні, оскільки начальники можуть переміщувати підлеглих їм поліцейських без їхньої згоди на рівнозначні посади для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби. При цьому у даному випадку посада, з якої позивача звільнено, та посада, на яку його переведено, є рівнозначними. Щодо відшкодування моральної шкоди, то, на думку відповідача, факт завдання позивачу моральної шкоди спірним наказом належними доказами не підтверджено. Також просив врахувати, що витрати на правничу допомогу не відповідають критерію розумності та є не співмірними із складністю справи.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю та просив задовольнити з доводів, наведених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач проходить службу в ГУНП в Чернігівській області.

24.06.2022 позивач звернувся до начальника ГУНП в Чернігівській області з рапортом, в якому просив порушити клопотання про переведення його на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліцейської діяльності №1 Прилуцького районного відділу поліції (а.с.50).

Наказом Департаменту внутрішньої безпеки від 14.07.2022 № 269 о/с позивача переведено до проходження служби в ГУНП в Чернігівській області, звільнивши з посади оперуповноваженого відділу моніторингу та зонального контролю Чернігівського управління, з 18.07.2022 (а.с.49).

19.07.2022 заступник начальника ГУНП в Чернігівській області Д. Лось звернувся до начальника ГУНП в Чернігівській області з рапортом, в якому просив у зв`язку зі службовою необхідністю, з метою забезпечення виконання завдань, поставлених перед структурними підрозділами ГУНП в Чернігівській області у період воєнного стану, призначити лейтенанта поліції ОСОБА_1 на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №1 Корюківського районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, звільнивши його з посади дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліцейської діяльності №1 Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області (а.с.51).

Наказом ГУНП в Чернігівський області від 19.07.2022 №375 о/с позивача призначено дільничним офіцером поліції сектору превенції відділу поліцейської діяльності №1 Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області з 18.07.2022 (а.с.52).

Наказом ГУНП в Чернігівській області від 19.07.2022 №375 о/с позивача призначено дільничним офіцером поліції сектору превенції відділу поліцейської діяльності №1 Корюківського районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, звільнивши з посади дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліцейської діяльності №1 Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області з 20.07.2022 (а.с.53).

Вважаючи оскаржуваний наказ в частині переведення та звільнення без його згоди, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у частині другій статті 2 КАС України.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовано положеннями Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII ( далі - Закон № 580-VIII).

Згідно з частиною третьою статті 59 Закону №580-VIII рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України (частина четверта статті 59 Закону № 580-VIII).

Відповідно до частини першої статті 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Підставою для переміщення поліцейського за ініціативою начальників згідно з пунктом 2 частини першої статті 65 Закону №580-VIII, на рівнозначні посади є обставини, зокрема для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби.

Відповідно до частини сьомої статті 65 Закону №580-VIII переведення поліцейських здійснюється у разі, якщо звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних керівників.

Згідно з приписами частини восьмої статті 65 Закону №580-VIII переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський (частина дев`ята статті 65 Закону №580-VIII).

Суд зазначає, що переміщення поліцейського з ініціативи начальників, особливо коли це переміщення передбачає зміну місця несення служби, повинно переслідувати легітимну мету та бути пов`язаним з певними об`єктивними чинниками інтересами служби. У будь-якому разі воно не може бути прихованою формою покарання, а поліцейські повинні мати засоби правового захисту від переміщень, що не відповідає меті цього інституту.

Отже, з аналізу наведених норм слідує, що переведення (переміщення) поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу, який має містити нормативно -правову норму, в даному випадку пункт частину статті 65 Закону №580-VIII, обставини, які слугували підставою для переміщення, та три різні за характером дії: звільнення з посади, направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

Проте оскаржуваний наказ не відповідає наведеним вимогам, оскільки не містить пункт частину статті 65 Закону №580-VIII на підставі якої здійснено переведення (переміщення), легітимну мету, яка пов`язана з певними об`єктивними чинниками інтересами служби, та формулювання такої дії як направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції.

Крім того, Законом №580-VIII встановлені підстави переміщення поліцейського та осіб, які можуть ініціювати переміщення, проте Законом №580-VIII не встановлено, чи вимагається згода поліцейського на таке переміщення.

У постанові від 17.02.2015 №21-8а15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що у відносинах публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство треба застосовувати у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Беручи до уваги, що Законом №580-VIII не врегульоване питання щодо порядку переміщення поліцейського на рівнозначну, вищу або нищу посаду в іншій місцевості, у цій частині до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні положення трудового законодавства.

Водночас статтею 32 КЗпП України встановлено можливість переведення в іншу місцевість тільки за згодою працівника, за винятком тимчасового переведення та в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, переміщення поліцейського на рівнозначні посади для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби в іншу місцевість, можливо за умови надання поліцейським згоди на таке переміщення. Для цілей застосування статті 32 КЗпП України, в контексті спірних правовідносин, іншою місцевістю є інший населений пункт, у тому числі в межах однієї області.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.05.2022 у справі №400/2741/19, який, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Так, у спірних правовідносинах позивач призначений на службу в секторі превенції відділу поліцейської діяльності №1 Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, що розташоване в м. Прилуки Чернігівської області та був переміщений (переведений) на службу в сектор превенції відділу поліцейської діяльності №1 Корюківського районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, що знаходиться в м. Корюківка Чернігівської області. Однак згоди на таке переміщення позивач не давав.

З урахуванням викладеного суд не погоджується з доводами відповідача про законність оскаржуваного наказу, яким позивача переведено (переміщено) в іншу місцевість.

Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, враховуючи наведені нормативно-правові акти, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним і скасування наказу від 19.07.2022 №375/ о/с в частині звільнення позивача з посади дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліцейської діяльності №1 Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області та призначення на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліцейської діяльності №1 Корюківського районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області; поновлення позивача на попередній посаді з 20.07.2022.

При цьому відповідно до пункту 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, тому рішення суду в частині поновлення позивача на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліцейської діяльності №1 Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області підлягає негайному виконанню.

Щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди передбачено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправні діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому суд з`ясовує факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрати немайнового характеру.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Відповідно до статті 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач на підтвердження завданої, протиправним рішенням, моральної шкоди надає електронне направлення №1305-1797-8056-9326 від 21.07.2022 про госпіталізацію позивача, довідку №145 КНП «Прилуцький міський центр первинної медико санаторної допомоги» від 21.07.2022, результат №137 експрес - тесту на антиген до SARS Coy-2 від 21.07.2022(а.с. 10-11).

Проте вказані докази, на переконання суду, не є достовірними та достатніми, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи і, відповідно, причинний зв`язок, тому в цій частині позову слід відмовити.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.

Стосовно розподілу судових витрат на правничу допомогу необхідно зазначити наступне.

Статтею 132 КАС встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України».

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Указане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року (справа №810/1502/18), від 30 квітня 2020 року (справа №826/4466/18), від 29 січня 2021 року (справа № 808/1436/18).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Як убачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та адвокатським бюро укладений договір про надання адвокатських послуг від 20.07.2022 та сплачено витрати на правничу допомогу.

Вирішуючи питання про співмірність заявленого розміру витрат, суд звертає увагу безпосередньо на детальний опис витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи.

Так, зі змісту детального опису наданих послуг адвокатом і підтверджених актом виконаних послуг від 20.07.2022, вартість послуг складає 7000,00грн: усна консультація -500,00 грн; підготовка та складання адміністративного позову, адвокатського запиту-500,00 грн, відповіді на відзив 500,00 грн, участь представника позивача у судових засіданнях - 2500,00грн, та з огляду на викладене, проаналізувавши належним чином матеріали справи та долучені представником позивача докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що витрати на правовий аналіз справи, ознайомлення з її матеріалами та участь у засіданнях на загальну суму 7000,00 грн не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та є явно завищеними(а.с.70).

Суд також враховує позицію відповідача, що витрати на правничу допомогу не відповідають критерію розумності.

Тому, з врахуванням наданих позивачем документів, враховуючи критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката, критерії, з врахуванням яких визначається розмір витрат на оплату послуг адвоката, встановлені частиною п`ятою статті 134 КАС, виходячи з критерію пропорційності розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, підлягає зменшенню до 3000 грн.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 19.07.2022 № 375 о/с в частині, що стосується старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліцейської діяльності №1 Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, з 20.07.2022.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліцейської діяльності №1 Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, з 20.07.2022.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень).

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Чернігівській області просп. Перемоги, буд.74,м.Чернігів,14000 .

Повний текст рішення виготовлено 21 листопада 2022 року.

Суддя І.І. Соломко