Справа № 540/7157/21
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2022-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 р.м.ОдесаСправа № 540/7157/21
Головуючий в 1 інстанції: Морська Г.М.

Дата і місце ухвалення 21.01.2022 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 21 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

15.11.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №566495/19/2402-2102 від 15.09.2021 року, згідно якого ОСОБА_1 визначеного грошове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2019 рік в сумі 9984,07 грн.

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №566495/20/2402-2102 від 15.09.2021 року, згідно якого ОСОБА_1 визначеного грошове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2020 рік в сумі 9984,07 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №-2102 від 15.09.2021 року, згідно якого ОСОБА_1 визначеного грошове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2021 рік в сумі 9984,07 грн.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 21 січня 2022 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

В поданій апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що 05.12.2013 року між фізичною особою-платником податків ОСОБА_1 та Каховською міською радою був зареєстрований договір оренди земельної ділянки з терміном дії на п`ять років з правом пролонгації, земельної ділянки площею 0,0237 га. Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позивач є орендарем земельної ділянки державної власності з кадастровим номером: :01:001:0664 (площа 0,0237 га) для будівництва об`єкту торгівлі, яка розташована на території Каховського району Херсонської області за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, апелянт вказував на те, що згідно із даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, додаткової угоди на зменшення площі орендованої земельної ділянки чи припинення договору оренди не зареєстровано, а позивачем не надано доказів повернення земельної ділянки (акт приймання-передачі тощо) від позивача до орендодавця (Каховської міської ради) після закінчення строку дії договору, на який його було укладено.

Посилаючись на положення ст. 33 Закону України «Про оренду землі», апелянт зазначив, що оскільки на момент винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень позивач продовжував користуватись земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером: :01:001:0664 (площа 0,0237 га) та не повернув її орендодавцю, в даному випадку були підстави для нарахування йому орендної плати за землю.

З огляду на викладене в апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції від 21.01.2022 року та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи вказані положення п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що 15.09.2021 року Головним управлінням ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі були прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № 566495/19-2402-2102 на суму 9984,07 грн., яким позивачу нараховано грошове зобов`язання з орендної плати за землю за 2019 рік;

- № 566495/20-2402-2102 на суму 9984,07 грн., яким позивачу нараховано грошове зобов`язання з орендної плати за землю за 2020 рік;

- № -2101 на суму 9984,07 грн., яким позивачу нараховано грошове зобов`язання з орендної плати за землю за 2021 рік.

Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі вказувало на те, що підставою для нарахування орендної плати за 2019-2021 роки став договір оренди земельної ділянки, укладений між фізичною особою ОСОБА_1 та Каховською міською радою.

Заперечуючи правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень, позивач вказував на те, що дія зазначеного вище договору оренди земельної ділянки закінчилась у грудні 2018 року, та будь-яких дій для продовження його дії ним не вчинялось, а тому підстави для нарахування орендної плати за землю в даному випадку відсутні.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що 27 листопада 2013 року між фізичною особою ОСОБА_1 (Орендар) та Каховською міською радою (Орендодавець) був укладений договір оренди земельної ділянки площею 0,0237 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , за умовами якого Орендодавець, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва об`єкта торгівлі.

Зазначений договір був зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 грудня 2013 року, а тому, як зазначено у п. 43 Договору, набрав чинності саме з цього моменту.

Пунктом 8 Договору передбачено, що договір укладено строком на 5 років. Після закінчення строку договору Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 3 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово Орендодавця про намір продовжити його дію.

Пунктом 37 Договору передбачено, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його укладено.

Зі змісту Земельного кодексу України та Закону України від 6 жовтня 1998 року №161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV) вбачається, що користування землею в Україні є платним.

Податковий кодекс України відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Положеннями пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування.

Згідно п. 269.1.2 п. 269.1 ст. 269 ПК України, платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Справляння плати за землю, в тому числі і орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу XII ПК України.

Пунктом 288.1 статті 288 ПК України визначено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (п. 288.4 ст. 288 ПК України).

За правилами, установленими пунктом 288.7 статті 288 ПК України, податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу; у відповідності ж до пункту 286.5 статті 286 цього Кодексу нарахування фізичним особам сум податку (у тому числі й орендної плати) проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Отже саме контролюючі органи наділені повноваженнями нараховувати фізичним особам орендну плату за земельну ділянку шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення; підставою для її нарахування є договір оренди земельної ділянки, а платником - особа, що фактично користується відповідною землею.

За приписами частини першої статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Частиною дев`ятою цієї ж статті Земельного кодексу України визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

Таким актом законодавства є Закон України від 06 жовтня 1998 року №161-XIV «Про оренду землі» (тут і далі по тексту в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №161-XIV).

Зокрема згідно з статтею 13 вказаного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Питання стосовно припинення договору оренди землі і наслідків припинення або розірвання такого договору унормовані статтями 31 та 34 Закону №161-XIV, за змістом яких договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді, протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності на неї зобов`язана повідомити про це орендаря в порядку, визначеному статтею 148-1 Земельного кодексу України.

У разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

У той же час за правилами частин першої, другої статті 33 Закону №161-XIV (в редакції, чинній на час закінчення дії розглядуваного у даній справі договору оренди), по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

При цьому, зазначеною статтею Закону України «Про оренду землі» визначено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку.

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

З огляду на вказані положення чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що розглядуваний у даній справі договір оренди земельної ділянки станом на час припинення його дії 05.12.2018 року не продовжувався автоматично, а для продовження його дії орендар (позивач) мав вчинити певні дії, зокрема, звернутись до орендодавця із відповідною заявою та підписати додаткову угоду, або продовжувати користуватись земельною ділянкою, наслідком чого, в силу положень ст. 33 Закону України «Про оренду землі», було б поновлення його на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У справі, яка розглядається, Головне управління ДПС стверджує, що фізична особа ОСОБА_1 після припинення дії договору оренди земельної ділянки фактично користується вказаною земельною ділянкою, оскільки докази повернення земельної ділянки, шляхом підписання будь-яких актів приймання-передачі земельної ділянки сторонами договору відсутні. Також відповідач посилається на лист Каховської міської ради від 29.06.2021 року № 02-12/4347, в якому зазначено, що договір від 27.11.2013 року не продовжений, а земельна ділянка використовується позивачем на цей час та відсутній акт прийому-передачі земельної ділянки від орендаря до орендодавця.

В свою чергу позивач заперечував вказані доводи та зазначив, що земельна ділянка ним не використовується.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

В даному випадку відповідачем не надано належних доказів у підтвердження своїх доводів щодо подальшого користування позивачем земельною ділянкою площею 0,0237 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, на думку колегії суддів, лист Каховської міської ради від 29.06.2021 року № 02-12/4347 не може бути беззаперечним свідченням використання позивачем земельної ділянки після закінчення строку дії договору оренди. Розглядуваний лист не містить будь-якої інформації стосовно того, на підставі чого Каховською міською радою зроблено висновок про використання позивачем земельної ділянки.

Будь-яких доказів обстеження земельної ділянки, з метою виявлення факту використання її позивачем до суду не надано, як і не надано доказів розташування на земельній ділянці збудованого позивачем об`єкта торгівлі.

З огляду на все вищезазначене колегія суддів доходить до висновку, що за відсутності належних та допустимих доказів фактичного користування позивачем земельною ділянкою, відсутні підстави вважати, що договір оренди землі від 27.11.2013 року, укладений між ОСОБА_1 та Каховською міською радою, на час прийняття податкових повідомлень-рішень, не є припиненим і позивач не втратив статусу орендаря земельної ділянки та, як наслідок, платника орендної плати.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно протиправності спірних податкових повідомлень-рішень, з огляду на те, що відповідачем не доведено факт поновлення/продовження дії договору оренди земельної ділянки площею 0,0237 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , укладеного 27 листопада 2013 між фізичною особою ОСОБА_1 (Орендар) та Каховською міською радою (Орендодавець).

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Зважаючи на залишення судового рішення суду першої інстанції без змін, а також враховуючи відсутність будь-яких доводів у апелянта щодо неправомірності розподілу судових витрат судом першої інстанції, судові витрати відповідно до ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м.Севастополі залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 21 січня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню в касаційному порядку, відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України, не підлягає.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук