Справа № 280/2381/22
Суддя: Чернова Жанна Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

14 листопада 2022 року Справа № 280/2381/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Ж.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 01.11.2021 №11 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років позивачу;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати в пільговий стаж позивача стаж роботи за період роботи з 03.04.1990 по 01.08.1992 лаборант з гігієни праці, з 02.08.1992 по 01.01.2003 лаборант з гігєни харчування, з 04.10.2012 по 29.12.2012 біолог стажист для отримання пенсії за вислугу років як працівнику закладів охорони здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Відмовляючи позивачу в призначенні пенсії за вислугу років, відповідач зазначив, що страховий стаж стаж заявника становить 34 роки 8 иісяців 26 днів, стаж за вислугу років 14 років 6 місяців 12 днів. За доданими документами не зараховано періоди роботи позивача на посаді лаборант з гігієни, лаборант з гігієни харчування, біолог-стажист, оскільки ці посади відсутні в Постанові КМУ №999 від 04.11.1993. Позивач зазначає, що відноситься до середнього медичного персоналу, оскаржуваним рішенням іншого не встановлено, а неправомірне позбавлення особи пенсії за вислугу років не узгоджується з принципом правової визначеності. Позивач вважає відмову протиправною та такою, що порушує її гарантоване Конституцією та Законами України право на отримання пенсії. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 18.02.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

Згідно з частиною 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалам.

Відповідно до положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Згідно з статтею 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 21 вересня 2021 року звернулася з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» частини 1 статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з записами в трудовій книжці НОМЕР_1 від 03.04.1990 ОСОБА_1 у 1990 році закінчила Запорізьке медичне училище (диплом НОМЕР_2 від 01.03.1990).

Згідно з записами в трудовій книжці НОМЕР_1 від 03.04.1990 ОСОБА_1 працювала:

- з 03.04.1990 на посаді лаборанта з гігієни праці Токмацької СЕС;

- з 01.08.1992 переведена на посаду лаборанта з гігієни харчування;

- з 02.01.2003 переведена на посаду лаборанта санітарно-гігієнічного відділу;

- 11.05.2007 Токмацька райсанепідстанція перейменована в Державний заклад «Токмацька районна санітарно-епідеміологічна станція Запорізької області» Міністерства охорони здоров`я України;

- 15.04.2008 присвоєна друга категорія зі спеціальності лабораторна справа (гігієна);

- 08.12.2011 присвоєна перша категорія зі спеціальності лабораторна справа (гігієна);

- 04.10.2012 перевести біологом-стажистом санітарно-гігієнічного відділу;

- 29.12.2012 звільнена п.1 статті 40 КЗпП України в зв`язку з ліквідацією ДЗ «Токмацька районна санітарно-епідеміологічна станція Запорізької області» МОЗ України.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №11 від 28.09.2021 відмолено в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 . Страховий стаж особи становить 34 роки 8 місяців 26 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу зараховано всі періоди. Стаж вислуги років може бути визначений за умови надання довідки з Токмацької СЕС про періоди перебування у відпустці без збереження заробітної плати та підтвердження, що ДУ Запорізький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби належить до закладів охорони здоров`я, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років.

Позивачем надано архівну довідку від 28.09.2021 №Г-868, архівну довідку від 10.12.2021 №Г-1009, довідку в.о. завідувача ВП «Токмацький міжрайонний відділ» ДУ Запорізького обласного лабораторного центру Міністерства охорони здоров`я України» про зміну назви Токмацької районної санітарно-епідеміологічної станції.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 01.11.2021 №11 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років.

Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 25.10.2021.

Страховий стаж особи становить 34 роки 8 місяців 26 днів, стаж за вислугу років 14 років 6 місяців 12 днів.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до вислуги років не зараховано період роботи з 03.04.1990 по 01.08.1992 лаборант з гігієни праці, з 02.08.1992 по 01.01.2003 лаборант з гігієни харчування, з 04.10.2012 по 29.12.2012 біолог-стажист, оскільки ці посади відсутні в Постанові Кабінету Міністрів України №999 від 04.11.1993 «Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пнсію за вислугу років».

Відмовлено у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за відсутності необхідного стажу.

Будь-яких інших підстав для відмови у призначенні пенсії позивачу у тексті оскарженого рішення пенсійний орган не виклав.

Не погодившись з відмовою у призначенні пенсії за вислугу років, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держава, у відповідності до вимог частини 1 статті 46 Конституції України гарантує право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до пункту 2-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з пунктом 16 вказаного розділу до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Підстави пенсійного забезпечення за вислугу років передбачені статтею 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Так, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років, з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців, з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років, з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим, другим та третім цього пункту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі Перелік №909).

Так, зокрема затверджено найменування закладів і установ та найменування посад, а саме в галузі охорони здоров`я передбачені такі заклади як лікарняні заклади, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби, санітарноепідеміологічні заклади, діагностичні центри, а також посади в них лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменувань посад).

У примітці до вказаного Переліку зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Перелік закладів охорони здоров`я та лікарських посад визначено наказом Міністерства охорони здоров`я України №385 від 28.10.2002 «Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських, провізорських посад, посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою, посад професіоналів у галузі охорони здоров`я та посад фахівців у галузі охорони здоров`я з у закладах охорони здоров`я» (далі - Перелік №385).

Таким чином, вищевказаними актами законодавства передбачено, що до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, відносяться посади лікарів та середній медичний персонал (незалежно від найменувань посад).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 195 від 25.12.1992 затверджено Перелік вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю.

Так, вiдповiдно до Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною фармацевтичною діяльністю, передбачено, що особи, які закінчили середній спецiальний медичний навчальний заклад зі спеціальності «Гігієна, санітарія, епідеміологія» (санфельдшерське) отримали кваліфікацію «санітарний фельдшер» мають право обіймати посади середнього медичного персоналу всіх найменувань в санітарно-профілактичних установах; санітарних фельдшерів; фельдшерів-лаборантів; медичних лаборантів; медичних статистиків; інструкторів з санітарної просвіти.

Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників системи охорони здоров`я, який затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29.03.2002 № 117 (зі змінами), передбачені посади фахівців, в тому числі: «лаборант (медицина)», «лаборант санітарно-гігієнічної лабораторії».

Згідно з Номенклатурою спеціальностей молодших спеціалістів з медичною освітою, що затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 23.11.2007 № 742, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2007 року за № 1368/14635 передбачена спеціальність «Лабораторна справа (гігієна)».

Водночас, як вже зазначалось, право на пенсію за вислугу років відповідно до Переліку № 909 мають також особи, які працювали на посадах, що відносяться до середнього медичного персоналу, незалежно від найменування займаної посади.

До середнього медичного персоналу відносяться особи, які отримали спеціальну освіту та відповідну кваліфікацію в середніх медичних навчальних закладах і допущені в установленому порядку до медичної діяльності. Тобто, середній медичний персонал в залежності від рівня та профілю освіти надає долікарську медичну допомогу, здійснює догляд за хворими, виконує під керівництвом лікаря профілактичну, діагностичну, лікувально-реабілітаційну, санітарно-противоепидемическую і організаторську роботу.

Суд враховує, що законодавством не визначено вичерпного переліку посад середнього медичного персоналу.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що посади «лаборант з гігієни праці», «лаборант з гігєни харчування», «біолог стажист» відносяться до середнього медичного персоналу. Тому, робота на вказаних посадах повинна зараховуватись до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для врахування періоду роботи з 03.04.1990 по 01.08.1992 лаборант з гігієни праці, з 02.08.1992 по 01.01.2003 лаборант з гігєни харчування, з 04.10.2012 по 29.12.2012 біолог стажист до стажу роботи, що дає право позивачці на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", як спеціального стажу.

Відтак, суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірність своєї відмови у призначенні пенсії за за вислугу років, на підставі заяви позивача від 25.10.2021.

За таких обставин, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 підлягає скасуванню з покладенням на нього обов`язку вчинити певні дії.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем у позовній заяві заявлено вимогу немайнового характеру (про визнання протиправним та скасування рішення) та похідну від неї вимогу (про зобов`язання вчинити певні дії), що в цілях оплати судовим збором вважається однією вимогою немайнового характеру.

Відтак, сума судового збору за подання цього адміністративного позову має становити 992,40 грн (2481,00 * 0,4). Поряд із цим при зверненні до суду було сплачено судовий збір у сумі 1984,80 грн, що підтверджується квитанцією №11541/11091100/1 від 31.01.2022.

Отже, позивачем сплачений судовий збір у більшому розмірі, ніж встановлено законом, а саме - 1984,80 грн, замість 992,40 грн.

Водночас, суд роз`яснює позивачеві, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Отже, позивач має право на повернення зайво сплаченої суми судового збору за відповідним клопотанням.

Як наслідок, витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн, враховуючи задоволення позову, необхідно присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Частинами першою та другою статті 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Відсутність розрахунку витрат на професійну правничу допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як зазначено вище, відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, для визначення розміру витрат на правничу допомогу, сторона зобов`язана надати документальне підтвердження судових витрат детальний опис робіт (наданих послуг). Норми частини 4 статті 134 є імперативними.

Дослідивши надані докази судових витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою, судом встановлена відсутність детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що позбавляє суд можливості визначення розміру витрат на правничу допомогу та надання правової оцінки таким витратам.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що позивачем та його представником не надано до суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу.

Таким чином, суд відмовляє у стягненні з відповідача на корить позивача судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою.

Керуючись ст.ст.139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.158-Б, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 №11 від 01.11.2021.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до стажу за вислугу років ОСОБА_1 періоди роботи з 03.04.1990 по 01.08.1992 лаборант з гігієни праці, з 02.08.1992 по 01.01.2003 лаборант з гігєни харчування, з 04.10.2012 по 29.12.2012 біолог стажист, для отримання пенсії за вислугу років як працівнику закладів охорони здоров`я.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ж.М. Чернова