Справа № 640/13391/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2022-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2022 року м. Київ № 640/13391/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач), адреса: 01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі по тексту - третя особа), адреса: 02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4а, в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №90-21 від 22 березня 2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що вона, маючи цілком обгрунтовані побоювання стати жертвою конфлікту, а також систематичного порушення прав людини, залишила країну свого походження Ісламську Республіку Афганістан та у пошуках притулку прибула в Україну.

В 2018 році позивач звернулась до із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05 травня 2021 року позивач отримала повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №70 від 19 квітня 2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України №90-21 від 22 березня 2021 року.

Вважаючи рішення протиправним та такими, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийнято з порушенням матеріального та процесуального права, а також не відповідає фактичним обставинам, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що під час розгляду документів позивача було встановлено, що під час співбесід позивач надавала суперечливі пояснення, а також не підтвердила, що в країні свого походження вона систематично зазнавала переслідувань, у зв`язку з чим за результатом розгляду матеріалів особової справи позивача, відповідач дійшов висновку, що серйозної та індивідуальної загрози його життю не має, а рівень загального насильства у країні походження позивача не досяг такого рівня, що будь-якій особі лише внаслідок самого факту перебування на території Афганістану загрожувала б небезпека.

Також, представник відповідача стверджує, що відповідачем не виявлено у позивача умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв`язку з чим рішення від 22 березня 2021 року №90-21 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням вищевикладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа письмових пояснень на позовну заяву не надала.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив.

04 жовтня 2018 року позивач звернулась до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як на підставу для надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту позивач вказала, що вона була змушена покинути Афганістан через соціальні причини, а саме страх переслідувань з боку членів сім`ї колишньої дівчини її сина, а також загальне насильство, яке пов`язане з військовим конфліктом. В Афганістані, а саме в м. Кабул, де жила позивач, наразі дуже небезпечно, тому вона не може через страх за власне життя туди повернутись.

22 жовтня 2018 року з позивачем у присутності перекладача посадовими особами Управління Державної міграційної служби України в Київській області було проведено співбесіду, яка зафіксована у відповідному протоколі.

Так, зі змісту вказаного протоколу від 22 жовтня 2018 року вбачається, що позивач повідомила, що її чоловіка вбили, дочка виїхала в Великобританію приблизно сім років тому.

- розділ 4 «Причини еміграції» (дослівно):

на питання: Уточніть, будь ласка, які саме обставини змусили Вас виїхати з Афганістану?

Відповідь: "Мій син три роки назад познайомився з дівчиною ОСОБА_2. Потім по нашим звичаям, я приїхала до батьків дівчини, щоб попросити дозволу на те, щоб вони дали дозвіл одружитися. Батьки відмовилися на таку пропозицію, мотивуючи тим, що у нас гірше фінансовий стан (не має машини, середнього рівня будинок і т.п.). Вони стали погрожувати мені. Потім деякий час ми жили спокійно, через деякий час дівчина вийшла заміж і у неї була інша сім`я, я вже думала, що все буде спокійно. Але потім батьки дівчини (це наші дальні родичі по лінії чоловіка) дізналися, що син тайно зустрічається з нею. По нашим законам, це жорстоко карається. Син запропонував мені зібрати всі наші фінанси, дорогоцінні коштовності і через свого друга я виїхала з країни."

На питання: Що загрожувало особисто Вам?

Відповідь: "За те, що зробив мій син, в Афганістані мене б батьки дівчини віддали б Талібам і мене б мучили, а цього я б не витримала. Мій син мав можливість переховуватися і тому я виїхала раніше з країни, а син приїхав через сім місяців"

На питання: Вам особисто хтось погрожував?

Відповідь: "Мені особисто ні, але за дії, які вчинив мій син, у мене також були б неприємності."

На питання: Чи є у Вас відповідні документи, які підтверджують загрозу Вашому життю в Афганістані?

Відповідь: "Ні, у мене не має документів, які підтверджують ці погрози."

На питання чи зазнавала позивач переслідувань по політичним поглядам, за ознаками раси, за релігії, за ознаками національності, за ознаками громадянства, остання відповіла, що таких переслідувань не зазнавала.

Під час додаткової співбесіди 03 лютого 2020 року позивач повідомила, що вона не отримувала погроз від сім`ї чи чоловіка, від якого чекала цих погроз. Також повідомила, що має трьох дітей, дочка наразі проживає в м. Кабул, вона заміжня. Покинути Афганістан змусили сімейні проблеми, які виникли у її сина. Також позивач зазначила, що після повернення до Афганістану, в будь-який момент її та її сина можуть вбити, а саме сім`я дівчини. Крім того, позивач вказала, що фактів переслідування з боку сім`ї колишньої дівчини її сина не існує, проте, у разі їх повернення до Афганістану її синові загрожує смерть, а якщо його не знайдуть, то можуть вбити її.

За результатами розгляду матеріалів звернення позивача, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, у висновку зазначено, що проаналізувавши ситуацію, яка змусила заявницю покинути країну походження, можна констатувати, що в даному випадку відсутній факт переслідування. Заявниця не зазнавала системного переслідування за жодною із конвенційних ознак будь-яким агентом, а, отже, немає потреби в аналізі можливості альтернативи внутрішнього переміщення заявниці в країні постійного проживання.

Рішенням Державної міграційної служби України № 90-21 від 22 березня 2021 року вищезазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 70 від 19 квітня 2021 року позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон України від 08.07.2011 №3671-VI), в редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особою, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 статті 5 цього Закону України від 08.07.2011 №3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено статтею 7 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, судом встановлено, що відповідач відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з огляду на суперечливість її відповідей під час співбесід, а також з огляду на те, що нею не підтверджено, що у країні свого походження він може зазначити катувань, тортур, або переслідування.

Суд зазначає, що Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Зі змісту протоколів співбесід вбачається, що позивачем дійсно надавались суперечливі відповіді на питання. Цими ж протоколами підтверджується, що позивач не зазнавала жодних переслідувань у країні свого походження, як і не отримувала будь-яких погроз.

Законом України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" від 18 березня 2004 року № 1629-ІV визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається" від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник (позивач) вказала, що причиною, за якої вона покинула країну свого походження є її побоювання за своє життя та життя свого сина. Між тим, сама ж позивач вказала, що син залишався в Афганістані та приїхав до неї через сім місяців.

Тобто, позивачем не були вказані достатні підстави того, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в даному випадку відповідачем в повному обсязі були досліджені усі обставини, з яких позивач звернувся з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому оскаржуване рішення №90-21 від 22 березня 2021 року є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 257, 262, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник